Постанова
Іменем України        
                    
31 травня 2022 року                                                                     
м. Київ
                                                                                
справа № 366/3214/19
провадження № 61-16749св21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року у складі колегії суддів Коцюрби О. П., Білич І. М., Слюсар Т. А.
у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору недійсним (нікчемним),
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним (нікчемним). 
Позов мотивовано тим, що підписана ним 17 лютого 2011 року Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк»          № б/н від 17 лютого 2011 року не може вважатись договором в розумінні положень статті 626 ЦК України, оскільки вона не містить відомостей про досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема, у заяві відсутні відомості про зобов`язання банку надати грошові кошти (кредит), не зазначено розмір кредиту та умови кредитування, зобов`язання позичальника повернути кредит та сплатити проценти, не вказано вид платіжної картки, строк її дії та суму ліміту кредитування. Також зазначав, що його не було ознайомлено з Умовами та Правилами надання банківських послуг у «ПриватБанк», а зміст зазначеної Анкети-заяви зводиться до того, що він лише виявив бажання на отримання кредитної картки (підтверджується відсутністю проставлення ним відповідних відміток у заяві), що не може вважатись досягнутою між сторонами згодою на укладення кредитного договору.
На підставі вищенаведеного позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд визнати недійсним договір б/н, укладений між ОСОБА_1 та                                               АТ КБ «ПриватБанк», визнати суму, перераховану АТ КБ «ПриватБанк» за цим договором повністю сплаченою, визнати суму боргу 32 915,85 грн станом на 28 грудня 2019 року відсутньою, заборонити АТ КБ «ПриватБанк» самовільний перерахунок грошей з іншого карткового рахунку, на який отримуються зарплатні кошти станом на 28 грудня 2019 року в оплату боргу за договором, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму переплачених коштів у розмірі 62 690,37 грн та судові витрати. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 26 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний кредитний договір не є укладеним, в зв`язку з чим права позивача не були порушені, а тому не підлягають судовому захисту.
Постановою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року рішення Іванківського районного суду Київської області від 26 січня 2021 року змінено в частині обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.
Змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджувалися факти волевиявлення позивача на укладення оспорюваного кредитного договору з відповідачем, дотримання сторонами вимог законодавства щодо форми договору під час його укладання, а також узгодження ними істотних умов договору, що спростовує посилання позивача на те, що АТ КБ «ПриватБанк» не було роз`яснено належним чином позивачу умови кредитування за оспорюваним договором.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 13 жовтня 2021 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду               від 14 вересня 2021 року у вказаній вище справі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Посилаючись як на підставу касаційного оскарження судового рішення на пункти 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) заявник вказує, що оригінали правовстановлюючих документів учасником справи до суду не надавалися, лише копії не можуть свідчити про виникнення прав та обов`язків учасників правовідносин, Анкета-заява не є належним доказом на підтвердження укладення оспорюваного кредитного договору. Крім того, на переконання скаржника суди попередніх інстанцій не мали правової підстави приймати процесуальні документи відповідача, підписані особою, яка не надала передбачених законом документів на підтвердження повноважень представляти інтереси відповідача в суді.
Доводи інших учасників справи 
10 грудня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслало до суду відзив на касаційну скаргу, який мотивовано тим, що позивач підтверджує та не спростовує сам факт підписання Анкета-заява на отримання кредитних коштів, також не спростовує підписання ним довідки про умови кредитування, неодноразового отримання ним кредитних карток після їх перевипуску, користування кредитними коштами, що на переконання відповідача свідчить про факт укладення договору та надання згоди позивачем на виконання його умов. Також відповідач вбачає суперечності у доводах та позовних вимогах ОСОБА_1 , в зв`язку з чим вбачає в діях позивача мету введення суду в оману. Відповідач вважає, що доводи заявника зводяться до переоцінки доказів та обставин справи. 
На підставі наведеного відповідач просить суд касаційної інстанції відмовити у задоволенні касаційної скарги, а постанову Київського апеляційного суду                                            від 14 вересня 2021 року - залишити без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Іванківського районного суду Київської області.
17 грудня 2022 року справа № 366/3214/19 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 лютого 2011 року ОСОБА_1 звернувся до відділення АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг. Позивачем 17 лютого 2011 року було підписано Анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк». Згадана заява підписана разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, що складає собою договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є договором про приєднання.
В Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в                АТ КБ «ПриватБанк» № б/н від 17 лютого 2011 року заповнена графа щодо бажаного кредитного ліміту в розмірі 2 000 грн за платіжною карткою «Універсальна»/Gold.
Крім того, 17 лютого 2011 року, ОСОБА_1 підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» за договором № SAMDN50000041111646, копія якої надана відповідачем разом з відзивом на позов. Довідка містить   повну і вичерпну інформацію про умови кредитування, в тому числі щодо строків внесення щомісячних платежів, відсоткову ставку, пеню та штрафні санкції.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
За змістом пункту 3 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша, друга статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Вищевказане правове обґрунтування  вказує на те, що судам під час розгляду подібних правовідносин необхідно надавати оцінку відповідності порядку укладання такого договору вимогам закону, встановлювати на підставі належних та допустимих доказів факт надання згоди однієї сторони на прийняття умов іншої стосовно надання запропонованих останньою  банківських послуг, факт належного ознайомлення сторони договору, яка приєднується до його умов, з власне умовами договору про приєднання, а також факт погодження всіх істотних умов договору.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.
Таким чином, вирішуючи питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним, судам слід було встановити, чи було сторонами досягнуто згоди, зокрема, стосовно предмета договору, обсягу прав та обов`язків за договором.
Суди попередніх інстанції встановили, що  ОСОБА_1 підписав Анкету-заявку про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», разом з якою також підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».
Судами не встановлено обставин на спростування факту підписання саме позивачем вказаних документів.
Надаючи оцінку зазначеним доказам, судами було встановлено, що позивачем було надано згоду на укладення договору про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитну картку «Універсальна»/Gold та визначено ним бажаний розмір кредитного ліміту за платіжною картою у розмірі 2 000 грн. Довідкою про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» до договору № SAMDN50000041111646. У Довідці про умови кредитування, сторони погодили тип кредитної лінії (поновлювальна), пільговий період (до 55 днів), валюту картрахунку (UAH), базову відсоткову ставку в місяць (2,5%), розмір щомісячного платежу (7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості), строк внесення щомісячних платежів (до 25 числа місяця, наступного за звітним), пеню за несвоєчасне погашення заборгованості, штраф при порушенні строків платежів при будь-якому із грошових обов`язків, передбачених договором, більш ніж на 30 днів.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що під час укладення оспорюваного договору, між ОСОБА_1 та                                                  ПАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним.
Доводи касаційної скарги з приводу того, що АТ КБ «ПриватБанк» не надано до суду жодного доказу на підтвердження укладання між ОСОБА_1 та                                                   ПАТ КБ «ПриватБанк» будь-якого договору, відсутності власноручного підпису              ОСОБА_2 на правовстановлюючих документах, ненадання банком оригіналів доказів, відсутності у ПАТ КБ «ПриватБанк» банківської ліцензії на час укладення оспорюваного договору не заслуговують на увагу виходячи з таких підстав.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі                              № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено зокрема статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Суд апеляційної інстанції на підставі матеріалів справи, а саме на підставі Анкети-заяви від 17 лютого 2011 року та довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки встановлено факт укладення оспорюваного договору між                ОСОБА_1 та ПАТ КБ ПриватБанк». 
Щодо тверджень заявника про достовірність підпису ОСОБА_1 на правовстановлюючих документах слід зазначити, що в процесі судового розгляду в обох інстанціях позивачем не заявлялося клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, а суб`єктивні твердження скаржника в контексті статті         81 ЦПК України не можуть застосовуватися як засіб доказування. Судом апеляційної інстанції також не було встановлено 
Таким чином, вказані доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, а суд касаційної інстанції не уповноважений процесуальним законом надавати оцінку доказам та обставинам які були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.
Доводи касаційної скарги стосовно того, що АТ КБ «ПриватБанк» в судах попередніх інстанцій представляла особа, не уповноваження на ведення такої діяльності відповідно до процесуального закону, теж не заслуговують на увагу, виходячи з таких підстав.
Відповідно до вимог частини третьої статті 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
На підтвердження своїх повноважень до суду першої інстанції разом з  відзивом                          від 17 лютого 2020 року на позовну заяву представником АТ КБ «ПриватБанк» було подано трудовий договір від 13 січня 2017 року № Э.DN-КП-2017-6513832(13501392), укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 . Строк дії вказаного договору був встановлений з 11 січня 2017 року до 11 січня 2018 року з умовою про його трансформацію у безстроковий трудовий договір у разі відсутності заперечень з боку роботодавця чи працівника після закінчення строку його дії.
Матеріали справи не містять доводів з приводу розірвання АТ КБ «ПриватБанк» вказаного трудового договору з Штрондою А. М., провідним спеціалістом з юридичної роботи Відділу правового забезпечення АТ КБ «ПриватБанк», тобто, працівником структурного підрозділу юридичної особи АТ КБ «ПриватБанк». Вказані обставини дають підстави для висновку, що в контексті вимог частини третьої статті 58 ЦПК України юридична особа-відповідач здійснювала свою процесуальну діяльність в порядку самопредставництва.
Також на увагу не заслуговують посилання заявника на те, що судами попередніх інстанцій не було враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки фактичні обставини у вказаній справі не відповідають фактичним обставинам справи за позовом ОСОБА_1 , яка переглядається в касаційному порядку.
В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду надала правовий висновок про те, що Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
Таким чином у даній категорії справ є визначальним не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Умовами і правила надання банківських послуг визначається обсяг правил користування клієнтом кредитними коштами Банку.
Проте, у даній справі суди встановили, що обсяг правил користування клієнтом кредитними коштами Банку у даній справі був погоджений сторонами договору шляхом підписання Довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».
Суди попередніх інстанцій встановили, що позивачем було підписано Довідку про  умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», тобто сторонами було дотримано письмову форму цих умов договору, що дає підстави розцінювати цей документ як частину договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк».
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Таким чином, постанова суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону, а підстави для її скасування відсутні.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                                        І. В. Литвиненко
 
А. І. Грушицький
 
Є. В. Петров