Справа № 464/5348/21                        Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р. 
Провадження № 22-ц/811/628/22                Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.,
при секретарі Ждан К.О.
з участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , представника відповідачки ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_5 представника ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини,-
В С Т А Н О В И В :

23 липня 2021 року ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом, в якому просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_6 разом із батьком ОСОБА_1 за адресою проживання: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є ОСОБА_6 їх з відповідачкою дитиною. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10.11.2014 шлюб між сторонами розірвано. Сторони проживають окремо. Позивач з 2017 року проживає в Одесі, а малолітня дочка проживає разом із матір`ю. Вирішити питання місця проживання дитини в добровільному порядку неможливо, відповідачка відмовляється дозволити проживання дитини з батьком, що в свою чергу стало передумовою звернення до суду для вирішення спору про визначення місця проживання дитини. Вказує, що позивач забезпечений житлом, має постійний дохід, який достатній для забезпечення дитини належного рівня життя, не має шкідливих звичок та прагне надати дитині належне виховання.

       Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02 лютого 2022 року відмовлено в позові повністю.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_5 представник ОСОБА_1 .
Вважає рішення суду незаконним і необгрунтованим. Вважає, що суд першої інстанції не встановив фактичні обставини справи, пославшись лише на висновок органу опіки та піклування та довідку видану директором ліцею, не заслухавши при цьому думки малолітньої ОСОБА_6 , вік якої на момент розгляду справи становив більше 11 років.
В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , представника відповідачки ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що зміна місця проживання дитини, яка на даний час проживає з матір`ю, передача її на проживання з батьком може мати негативні наслідки для психічного і духовного розвитку дитини, а відтак, не відповідає її інтересам, батько участі у вихованні дитини не бере, підстави для визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 із батьком відсутні. 

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10.11.2014 шлюб між сторонами розірвано.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками вказано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Відповідно до довідки з місця проживання від 04.06.2015 ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до акту про проживання особи за місцем фактичного проживання від 10.09.2021 дочка сторін проживає без реєстрації з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно довідки виданої директором ліцею № 93 від 19.04.2020 ОСОБА_6 навчається в ліцеї №93 Львівської міської ради. Батько учениці ОСОБА_1 не бере участі у навчанні дочки, не відвідує батьківські збори, не спілкується з вчителями, не цікавиться успішністю, не забирає її додому. Вихованням дитини займається матір ОСОБА_3 .
Із висновку органу опіки і піклування від 28.12.2021 вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_6 з матір`ю ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Із системного тлумачення статей 3, 9 та 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.
Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України).
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 
До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Колегія суддів вважає, що визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, суд першої інстанції в контексті першочергового врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, дотримався норм матеріального права, надав належну оцінку наявним у справі доказам, на підставі яких достатньо повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема врахував ту обставину, що дитина досить тривалий час проживає разом із матір`ю, ставлення матері до дитини, яка належним чином виконує свої батьківські обов`язки, наявність облаштованого житлового приміщення для дитини, її участь у вихованні і навчанні дитини, піклування про її здоров`я та відпочинок.
Позивач не надав суду переконливих доказів, що проживання доньки разом з батьком буде найкраще відповідати інтересам дитини.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи, а саме, пославшись лише на висновок органу опіки та піклування та довідку видану директором ліцею, не заслухавши при цьому думки малолітньої ОСОБА_6 , вік якої на момент розгляду справи становив більше 11 років, колегія суддів відхиляє, оскільки клопотання про виклик дитини та допит її в судовому засіданні, були предметом розгляду у судовому засіданні в суді першої інстанції, однак наявність підстав для їх задоволення судом не встановлено. 

Апеляційний суд відповідні доводи скаржника перевірив та зробив мотивований висновок про відсутність порушень норм права при їх вирішенні судом першої інстанції.  
Таким чином, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
Колегія суддів, звертає увагу на те, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляють батька права на спілкування з дитиною та обов`язок її утримувати.  

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_5 представника  ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 лютого 2022 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_5 представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 лютого 2022 року- залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 18 серпня 2022 року.
       
Головуючий:                                                О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

       Н.П. Крайник