ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/15667/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Добрівська Н.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 квітня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                              Файдюка В.В.
суддів:                                                  Беспалова О.О.
                                                            Мєзєнцева Є.І.
При секретарі:                              Шепель О.О.
          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ в місті Києві), у якому просив суд:
- визнати протиправними дії відповідача в частині застосування обмеження пенсії максимальним розміром позивачу під час її перерахунку;
- зобов`язати відповідача не застосовувати обмеження пенсії максимальним розміром при виконанні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2019 року у справі №640/968/19;
- здійснити з 01 січня 2016 року перерахунок та виплату пенсії позивачу без обмеження її максимальним розміром з урахуванням фактично виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2019 року у справі №640/968/19 здійснив перерахунок пенсії позивача, протиправно обмеживши при цьому її максимальним розміром, який не перевищує 10 прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2021 року даний адміністративний позов - задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в частині застосування ОСОБА_1 обмеження пенсії максимальним розміром під час її перерахунку відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2019 року в адміністративній справі №640/968/19.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимальним розміром з урахуванням раніше виплачених сум з 20 грудня 2019 року.
В решті позовних вимог відмовлено. 
Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що обмеження розміру пенсії позивача до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, не ґрунтуються на положеннях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, оскільки аналогічні за суттю та змістом обмеження, передбачені ч. 7 статті 43 Закону від 09 квітня 1992 року № 2262-XII, визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016.
Надалі до суду надійшло клопотання позивача про виправлення описки у рішенні суду щодо дати перерахунку йому пенсії з « 20 грудня 2019 року» на « 01 січня 2016 року».
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року клопотання позивача щодо виправлення описки у рішенні задоволено частково.
Виправлено описку в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2021 року шляхом заміни в пункті третьому резолютивної частини судового рішення дати, з якої має бути перераховано пенсію, з « 20 грудня 2019 року» на « 20 грудня 2016 року».
У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції, виклавши пункт 3 резолютивної частини в іншій редакції.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що п. 2 оскаржуваного рішення суду від 30 червня 2021 року у справі №640/15667/20 визнано протиправними дії відповідача в частині застосування обмеження пенсії максимальним розміром під час її перерахунку відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2019 року у справі №640/968/19, проте, саме в його резолютивній частині мова йде про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок пенсії з 01 січня 2016 року, а не з 20 грудня 2019 року. Таким чином, п.2 оскаржуваного рішення від 30 червня 2021 року у справі №640/15667/20 визнано протиправними дії відповідача при перерахунку пенсії з 01 січня 2016 року, проте зобов`язано відповідача здійснити перерахунок пенсії з 20 грудня 2019 року.
Відповідно до п.3 ч.1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 90% від грошового забезпечення.
Постановою Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2018 року у справі №757/70273/17-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відповідно до статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та на підставі довідки № 22/6-72043 від 12 травня 2017 року провести з 01 січня 2016 року перерахунок та виплату його пенсії з включенням до загальної суми грошового забезпечення, з якої буде перерахована пенсія, з 01 січня 2016 року, а також у подальшому, надбавки за виконання особливо - важливих завдань у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням і надбавки за вислугу років - 3600 грн. та премії у розмірі 85% по відношенню до усіх зазначених вище нарахувань - 9180 грн., що входять до рахунку його пенсії по пенсійній справі 2603023934, без обмеження максимального розміру пенсії на підставі Рішення Конституційного суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016.
Зазначена постанова Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2018 року у справі №757/70273/17-а набрала законної сили 23 червня 2018 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2019 року в адміністративній справі №640/968/19 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо нездійснення ОСОБА_1 перерахунку з 01 січня 2016 року пенсії в розмірі 80 % відповідних сум грошового забезпечення, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2016 року, виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 80% відповідних сум грошового забезпечення, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.
Вказане рішення набрало законної сили 30 листопада 2019 року відповідно до ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду.
За наслідками розгляду заяви позивача щодо виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2019 року в адміністративній справі №640/968/19 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 28 лютого 2020 року №2600-0312-8/24875 повідомило ОСОБА_1 , що в листопаді 2019 року виконане вказане рішення суду в межах покладених зобов`язань; з 01 грудня 2019 року розмір пенсії позивача становить 15984,00 грн; за період з 26 вересня 2019 року (дата набрання законної сили рішенням) по 30 листопада 2019 року позивачу нараховано кошти в сумі 3583,67 грн; щодо виконання рішення суду за період з 01 січня 2016 року по 25 вересня 2019 року, позивачу нараховано кошти у розмірі 13394,33 грн за період з 01 липня 2018 року по 25 вересня 2019 року, які наразі неможливо виплатити через відсутність порядку здійснення виплат.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в м. Києві від 07 квітня 2020 року №2600-0312-8/43963 за наслідками розгляду заяви позивача повідомлено ОСОБА_1 , що, оскільки рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2019 року в адміністративній справі №640/968/19 зобов`язань щодо проведення перерахунку пенсії позивача без обмеження максимальним розміром пенсії не визначено, перерахунок пенсії було проведено з урахуванням статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», якою встановлено максимальний розмір пенсії.
Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
В силу ч.1 статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Частиною 3 статті 11 вказаного Закону встановлено, що зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Предметом спору у цій справі є правомірність обмеження максимальним розміром пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII.
Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом № 3668-VI, який набрав законної сили 01 жовтня 2011 року.
Відповідно до положень статті 2 Закону № 3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Водночас Законом № 3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, яку викладено в редакції Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20 грудня 2016 року.
Конституційний Суд України у Рішенні від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини 7 статті 43 Закону № 2262, виходив із того, що норми-принципи частини 5 статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною 5 статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI.
Тобто, положення частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII та положення частини 1 статті 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.
Конституційним Судом України у Рішенні від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII.
При цьому, положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону № 3668-VI.
Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2021 року по справі №400/2085/19 дійшов висновку, що оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, то вони явно суперечать один одному.
Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові від 13 лютого 2019 року, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI.
Таким чином, обмеження Головним управління Пенсійного фонду України в м. Києві максимального розміру пенсії ОСОБА_1 , право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом № 2262-ХІІ, є протиправним.
Наведене повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 грудня 2021 року по справі №400/2085/19.
Суд першої інстанції вищенаведене врахував та обґрунтовано не застосував до спірних правовідносин положення статті 2 Закону № 3668-VI.
Щодо дати, з якої слід здійснити перерахунок та виплату пенсії без обмеження максимальним розміром, то суд першої інстанції зазначив, що оскільки рішення Конституційного суду №7-рп/2016 у справі 1-38/2016, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, а саме: - частини 7 статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень», винесене 20 грудня 2016 року, то саме з цієї дати у позивача виникає право на нарахування та виплату пенсії без обмеження максимальним розміром.
Між тим, як зазначалося вище, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2018 року у справі №757/70273/17-а Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зобов`язано здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2016 року без обмежень максимальним розміром. Дане рішення набрало законної сили та є чинним. Тобто, питання щодо застосування пенсійним органом з 01 січня 2016 року обмеження пенсії позивача максимальним розміром вже було предметом судового розгляду і відповідне рішення має в даному випадку преюдиційне значення.
Відповідно до вимог ч.4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
В рішенні Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2018 року у справі №757/70273/17-а та в рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 червня 2021 року у справі №640/15667/20 беруть участь ті самі особи (позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві), у цих справах досліджується питання перерахунку пенсії позивача без обмеження її максимального розміру з 01 січня 2016 року і саме рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2018 року у справі №757/70273/17-а зобов`язано здійснити перерахунок пенсії з 01 січня 2016 року без обмеження її максимальним розміром.
Таким чином питання щодо перерахунку і виплати позивачу пенсії з 01 січня 2016 року без обмеження її максимального розміру вирішено судовим рішенням, яке не може ставитися під сумнів та в силу вимог ч.4 статті 78 КАС України не підлягає доказуванню.
У висновках, викладених в рішеннях від 28 листопада 1999 року по справі «Brumarescu v. Romania» («Брумареску проти Румунії») та від 24 липня 2003 року по справі «Ryabykh v. Russia» («Рябих проти Росії»), Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.
Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
Отже, з наведеного вбачається, що судом першої інстанції помилково не взято до уваги ту обставину, що існує законне рішення, яким вирішено питання щодо дати, з якої перерахунок і виплата позивачу пенсії має здійснюватися без обмеження її максимального розмір - 01 січня 2016 року. Відповідно, позовні вимоги є законними та обґрунтованими, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до статті 317 КАС України підставами для, зокрема, зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною четвертою вказаної статті закріплено, що зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки суд першої інстанції неправильно встановив обставини даної справи, то колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни судового рішення в резолютивній частині, виклавши абзаци третій резолютивної частини рішення в редакції, з урахуванням вищевикладених судом мотивів.
Відповідно до ч.1 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно ч.1 статті 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
За п.2 ч.5 статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331  КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2021 року - змінити, виклавши пункт 3 резолютивної частини в наступній редакції:
«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимальним розміром з урахуванням раніше виплачених сум з 01 січня 2016 року, згідно рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 червня 2019 року у справі № 640/968/19».
В решті рішення залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 статті 263, п.2 ч.5 статті 328 КАС України.
Повний текст рішення виготовлено 26 квітня 2022 року.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк
                     
                     Судді:                                                                       О.О. Беспалов
                                                                                                    
                                                                                                    Є.І. Мєзєнцев