Ухвала
Іменем України
 
03 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 727/6382/21
провадження № 61-3757ск22
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25 листопада 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 22 березня 2022 року в справі за позовом акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про виселення та звільнення приміщення від особистих речей,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2021 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з вказаним позовом.
 
Зазначало, що АТ «Альфа-Банк» набуто право власності на предмет іпотеки - житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, які знаходяться на АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0600 га кадастровий номер 7310136300:16:001:0024 на АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 червня 2021 року № 263177845 зареєстровано право власності АТ «Альфа-Банк» на житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, які знаходяться на АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0600 га кадастровий номер 7310136300:16:001:0024 на АДРЕСА_1 .
 
Посилалося на те, що ОСОБА_1 з припиненням права власності на житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, які знаходяться на АДРЕСА_1 , втратив право користування майном.
 
За довідкою комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 5 від 04 березня 2021 року на АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .
 
Реєстрацію неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на АДРЕСА_1 здійснено після вчинення договору іпотеки.
 
АТ «Альфа-Банк» зверталося до ОСОБА_1 та членів його сім`ї з вимогою про добровільне виселення.
 
Колишній власник ОСОБА_1 та члени його сім`ї продовжують користуватися будинком, створюють перешкоди у здійснені власником АТ «Альфа-Банк» права користування та розпорядження нерухомим майном.
 
АТ «Альфа-Банк» просило виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами загальною площею 262,9 кв. м, житловою площею 81,5 кв. м, які знаходяться АДРЕСА_1 .
 
Зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 звільнити житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами загальною площею 262,9 кв. м, житловою площею 81,5 кв. м, які знаходяться на АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0600 га кадастровий номер 7310136300:16:001:0024 на АДРЕСА_1 від особистих речей.
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25 листопада 2021 року, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 22 березня 2022 року, у позові АТ «Альфа-Банк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що банк не вказав у позові іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особі одночасно з її виселенням, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їх виселенням, є обов`язком позивача.
 
21 квітня 2022 року Матвійчук М. З. , який діє від імені АТ «Альфа-Банк», звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25 листопада 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 22 березня 2022 року в зазначеній справі.
 
Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 754/14503/16-ц, від 21 квітня 2021 року у справі № 522/17024/17, від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19, від 23 червня 2021 року у справі № 279/2993/19 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Суд встановив, що між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії від 08 лютого 2007 року № 28, за яким банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 43 000 євро зі сплатою 12 % та кінцевим терміном повернення кредиту до 04 лютого 2022 року.
 
Також, між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 28, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Соломко В. В. 08 лютого 2007 року за реєстровим № 186, 187, відповідно до пункту 1.1 якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно, що складається з житлового будинку літ. А цегла, загальною площею 262,90 кв. м, житловою площею 81,5 кв. м, криниці № 1, бетонні кільця, вигрібної ями № 1, бетон, що знаходиться на АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31 січня 2007 року, виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23 січня 2007 року № 31/1, зареєстрованого в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 01 лютого 2007 року, порядковий номер об`єкта нерухомого майна 12609889, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації 01 лютого 2007 року за № 13427226, реєстраційний номер 12609889, номер запису 15470 в книзі 141, с. 432, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації 01 лютого 2007 року за № 13427279, реєстраційний номер 12609889, номер запису 15470 в книзі 141, с. 432; земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 7310136300:16:001:0024, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка належить іпотекодавцям на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧВ № 079926, виданого 02 вересня 2004 року на підставі рішення 10 сесії XXIV скликання Чернівецької міської ради від 24 квітня 2003 року № 200, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1221.
 
АТ «Альфа-Банк» набуло право власності на предмет іпотеки - житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, які знаходяться на АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0600 га кадастровий номер 7310136300:16:001:0024 на АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 червня 2021 року № 263177845 зареєстровано право власності АТ «Альфа-Банк» на житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, які знаходяться на АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0600 га кадастровий номер 7310136300:16:001:0024 на АДРЕСА_1 .
 
За довідкою комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства від 04 березня 2021 року № 5 здійснено реєстрацію на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 
 
АТ «Альфа-Банк» зверталося до ОСОБА_1 та членів його сім`ї з вимогою про добровільне звільнення житлового приміщення на АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку, звільненням приміщення від особистих речей.
 
Згідно висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 15 листопада 2021 року недоцільним є виселення неповнолітнього ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , які зареєстровані і мають право користування в будинку АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до частини першої статі 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
 
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Згідно зі статтею 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
 
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
 
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
 
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
 
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
 
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
 
Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Верховний Суд враховує, що вимоги про виселення відповідачів та звільнення приміщення від їх особистих речей, у разі їх задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у  зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.
 
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17, від 04 серпня 2021 року у справі № 199/163/19.
 
При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, необхідно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.
 
Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступив, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
 
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
 
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
 
Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.
 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Подібний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд зазначає, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, відповідно до положень статті 109 ЖК Української РСР, мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.
 
З огляду на викладене, суди, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки спірне майно придбане за особисті кошти позичальника, а не за кредитні, а відповідно відсутні підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого постійного житла.
 
Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 754/14503/16-ц, від 21 квітня 2021 року у справі № 522/17024/17, від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19, від 23 червня 2021 року у справі № 279/2993/19 та інших.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Альфа-Банк» необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25 листопада 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 22 березня 2022 року в справі за позовом акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про виселення та звільнення приміщення від особистих речей. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький

                                                                                                             І. В. Литвиненко

                                                                                                             Є. В. Петров