КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                            
      Єдиний унікальний номер справи: 361/8730/15-ц                 Головуючий у суді першої інстанції: Петришин Н.М.
     Номер провадження: 22-ц/824/6103/2021                                  Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И
 
13 січня   2022 року                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Коцюрби О.П.,
суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А., 
при секретарі  Качалабі О.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою   ОСОБА_1   на заочне  рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про стягнення боргу, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
В Броварський міськрайонний суд Київської області звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач)  із вказаним позовом, в якому просив стягнути з  ОСОБА_1 (далі - відповідач, боржник) борг за договором позики в розмірі, еквівалентному       22 000 доларів США за курсом НБУ на  день  ухвалення  рішення  у  справі.
Позовні вимоги обгрунтував тим, що 10 березня 2015 року між ним і  ОСОБА_1   був укладений договір позики. На підтвердження укладення даного договору та його умов, відповідачем надано позивачу розписку, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 22 000,00 доларів США,  які  зобов`язався повернути в строк до 10 липня 2015 року,  проте,  взяте  на  себе  зобов`язання  не  виконав  і  від  його  виконання  ухиляється.
Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від    24 березня 2016 року позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про стягнення боргу задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2   грошові кошти у розмірі 572 440 грн. та понесені витрати по оплаті судового збору у розмірі 5 249,20 грн.
Не  погоджуючись із  рішенням  суду  першої  інстанції, ОСОБА_1   оскаржив  його  в  апеляційному  порядку. 
В  апеляційній  скарзі,  посилаючись  на   порушення  норм  процесуального  права, неповне дослідження обставин справи, просив,  заочне  рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2020 року скасувати, та призначити справу до розгляду у загальному порядку судом першої інстанції. 
В  доводах  апеляційної скарги також зазначив  про  те,  що   суд  першої  інстанції  не  перевірив  достовірність боргової  розписки,  копія  якої   приєднана  до справи, не пересвідчився, що боргова  розписка  є  належним  доказом  отримання   ним  в  борг  грошових  коштів.
Вказує  на  порушення Броварським міськрайонним судом Київської області при розгляді справи норм статей 74, 76 ЦПК України (в редакції ЦПК України, чинного на час розгляду справи в суді першої інстанції)  щодо  порядку  вручення  судових  повісток,  що  призвело  до  фактичного його позбавлення  бути  належним  чином  обізнаним  щодо  існування  судового  спору  та  неможливості  захистити  свої  права. 
Постановою Київського  апеляційного суду від 20  жовтня 2020 року  апеляційну  скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2020 року   залишено  без  змін.
Постановою Верховного Суду  у  складі  колегії  суддів  Другої  судової  палати Касаційного  цивільного  суду від 24 лютого 2021  року  касаційну  скаргу  ОСОБА_1   задоволено  частково. Постанову Київського  апеляційного  суду  від 20  жовтня 2020 року  скасовано,  передано   справу  на  новий  розгляд  до  апеляційної  інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить  до  висновку, що в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 березня         2016 року необхідно відмовити, виходячи  із  наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В силу частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Ухвалюючи  оскаржуване  заочне  рішення,  суд  першої  інстанції  виходив  із  того,  що  відповідач ОСОБА_1   у  судове  засідання  не  з`явився,  про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином,  а  тому,  ухвалення  заочного  рішення  відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Також  суд  вказав,  що позов  є  обгрунтованим, так  як  зобов`язання  ОСОБА_1   за  борговою  розпискою  від 10 березня 2015 року  про  отримання  в  борг  від ОСОБА_2 грошових  коштів в  сумі 22 000,00 доларів США  та  повернення  їх  не  пізніше 10 липня 2015  року,  не  виконані.
З висновками суду першої інстанції, щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача грошових коштів у розмірі 572 440,00 грн. та витрат по оплаті судового збору в розмірі 5 249,20 грн.  колегія суддів погоджується так як такими, що підтверджуються доказами які є в матеріалах цивільної справи. 
Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно ч. 3 ст. 122 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. 
Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.
За змістом ч. 5 ст. 74 ЦПК України  (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) у разі не надання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. 
У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
У відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Повідомлення сторін про час та місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. ст. 74, 75, 76 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення).  
Якщо в матеріалах справи відсутні докази інформування відповідача про час та місце розгляду справи, то він не може вважатися повідомленим належним чином. 
Як вбачається із матеріалів  справи  і  встановлено при розгляді справи в суді  касаційної інстанції,  у  постанові Верховного Суду  у  складі  колегії  суддів  Другої  судової  палати Касаційного  цивільного  суду від 24 лютого 2021 (а.с.206) зазначено, що в матеріалах справи містяться судові повістки про виклик до суду ОСОБА_1 (т. 1. а. с. 18-19, 24-25, 29-30), проте  даних про отримання ОСОБА_1   повісток про судові засідання,  в тому  числі  і  на 24 березня 2016 року матеріали справи  не містять. 
Відповідно до ст.ст. 74, 76, 224 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення), це є підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України. 
Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року, у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) зазначила, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення «належним».
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від           26 квітня 2021 року у справі № 916/335/18, у постанові від 28 січня 2021 року у справі  № 820/1400/17, у постанові від 31 березня 2021 року у справі №640/2371/20,у постанові від 29 квітня 2021 року у справі № 826/12038/17. 
Повернення листа за закінченням терміну зберігання свідчить про належне повідомлення відповідача й у третейському процесі,про що зазначено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 876/74/20).
Таким чином, Верховний Суд неодноразово висловлював (підтримував) позицію, за якою повідомлення (листи), що повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.
Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлено термін виконання, то воно підлягає виконанню в цей термін.
Згідно із  ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі            № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня  2020 року у справі № 501/1773/16-ц.
Судом встановлено, що 10 березня 2015 року  відповідач ОСОБА_1   надав  ОСОБА_2 розписку, засвідчена копія якої міститься у матеріалах справи, за  якою ОСОБА_1 отримав в борг  від ОСОБА_2   гроші  в  сумі  22 000 (двадцять дві  тисячі) доларів США,  які  зобов`язався  повернути  в строк до 10 липня          2015  року (а.с.4).
Вказана  боргова  розписка  містить  паспортні  дані позичальника  і  позикодавця, дані  про  їх місце  проживання,  які  співпадають  із  наявними  у  матеріалах  справи  даними  про особи  позивача  і  відповідача.
За вищевказаною розпискою, зобов`язання відповідача повернути грошові  кошти  ОСОБА_2    в строк до  10 липня 2015 року   ним  не виконано,  в  тому  числі  і  на  час  повторного  апеляційного  розгляду справи.
Заперечуючи факт написання розписки від 10 березня 2015 року, ОСОБА_1   не надав суду належних та допустимих доказів на спростування  вказаної  обставини.
За таких обставин, колегія  суддів  відхиляє  посилання  апелянта,  викладені  ним  у  доводах  апеляційної  скарги про  те,  що відповідач 10 березня 2015  року,  ні в інший час,  не  брав  гроші в  борг  у  позивача,  не  складав  і  не  підписував  розписки, що   суд  першої  інстанції  не  перевірив  достовірність боргової розписки, копія якої приєднана  до справи,  не  пересвідчився,  що ця  боргова  розписка  є  належним  доказом  отримання   ОСОБА_1   в  борг  грошових  коштів.
Як  вбачається  із технічного  запису судового  засідання  від 24 березня       2016  року,  головуючим  в  судовому  засіданні  зазначено,  що  оригінал  боргової розписки  засвідчено  в  судовому  засіданні (а.с.32-33). Наявна  у  справі  копія  розписки містить  штамп  «згідно з  оригіналом»  з  підписом представника  позивача ОСОБА_3 ,  а  також  засвідчено  достовірність копії  суддею. (а.с.4).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними посилання        ОСОБА_1 ,  що  наявна  у  справі  боргова  розписка є  неналежним  доказом  отримання   ним  в  борг  грошових  коштів  від  позивача.
Клопотання  представника  відповідача  щодо  призначення  у  справі   судової  почеркознавчої  експертизи,  заявлене  у  судовому  засіданні  апеляційного  суду  від 18 травня 2021  року,  судом  апеляційної  інстанції  не вирішувалось, так як відповідачу було запропоновано  уточнити  підстави  заявленого  клопотання  до  наступного  судового  засідання.  
Проте,  в  судові  засідання  на  13 липня 2021 року, 05 жовтня 2021  року,       02 грудня 2021  року  та 13 січня 2022  року  відповідач та його представник не  з`явилися,  про  причини  неявки,   апеляційний  суд  не  повідомили.
Оскільки  вказане  клопотання  про  призначення  судової  експертизи  не  містить  підстав  для  його  вирішення,  відповідно  до  вимог п. 5 ч. 1 ст. 183 ЦПК  України,  відповідачем  не  мотивовано  його  доводи  щодо  доцільності  проведення  у  справі  судової  почеркознавчої  експертизи,  не  надано вільних,  умовно-вільних зразків  почерку,  зразків рукописного  тексту  складеного  від  імені ОСОБА_1 ,  тому, колегія  суддів  розцінює  вказані  дії  відповідача  як  зловживання  процесуальними  правами,  що  передбачено  ст. 44 ЦПК  України.
Відповідач договір позики не оспорював, в тому числі за його безгрошовістю. Презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину у встановленому порядку ним  не спростована.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 , вступивши  у  розгляд  вказаної  справи 29 листопада 2019  року (заява  про  перегляд  заочного  рішення  а.с.52),  за  вказаний   період  часу  не  надав  доказів  оспорення  ним   в  установленому  законом  порядку договору  позики  -  розписки  позичальника.
Відповідно  до  ч. 4 ст. 263 ЦПК України  при  виборі  і  застосуванні  норми  права  до  спірних  правовідносин  суд  враховує  висновки  щодо  застосування  відповідних  норм  права,  викладені  в  постановах Верховного Суду.
Верховний Суд, розглядаючи  спір  із  аналогічних  правовідносин,  у  постанові від 12 листопада 2020 року (справа № 154/3443/18) зазначив, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Дослідивши   копію  боргової розписку, оцінивши її зміст, приймаючи  до  уваги, що оригінал розписки знаходиться у позивача, колегія  суддів  вважає,  що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики.
Наявність оригіналу боргової розписки в кредитора без зазначення на ній про повернення оспорюваної суми, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Аналізуючи вищевикладене, вимоги апеляційної скарги щодо скасування заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від                24 березня 2015 року та призначення справи до розгляду у загальному порядку судом першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги та залишення без змін заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2015 року. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне  рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від       24 березня  2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                             О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                         І.М. Білич

                                                                                                   Т.А. Слюсар