УХВАЛА

03 серпня 2022 року 
м. Київ
справа №640/14070/20
адміністративне провадження № К/990/18053/22
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
судді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Кашпур О.В., Уханенка С.А., 
перевіривши касаційну скаргу Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2022 року у справі № 640/14070/20 за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Національної поліції України (далі - відповідач, Нацполіція) в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Нацполіції щодо відмови у внесенні змін до наказу № 2 о/с від 02.01.2020 щодо невикористаних позивачем 30 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2019 рік, 15 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні відпусток;
- зобов`язати Нацполіцію внести зміни до наказу № 2 о/с від 02.01.2020, включивши відомості про невикористання позивачем 30 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2019 рік, 15 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік;
- зобов`язати Нацполіцію нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 30 днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік у розмірі 21 985,03 грн та невикористані 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік;
- зобов`язати Нацполіцію нарахувати та виплатити позивачу суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористані відпустки з 02.01.2020 по день винесення рішення у справі.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2022 року, позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Нацполіції щодо невиплати компенсації за невикористані позивачем: 30 днів щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2019 рік та 15 днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік;
- зобов`язано Нацполіцію нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 30 днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік у розмірі 22 239,30 грн та невикористані 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік у розмірі 11 119,65 грн;
- стягнуто з Нацполіції на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 73 430,03 грн;
- у задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.
14 липня 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2022 року у справі № 640/14070/20, відповідно до змісту якої скаржник просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2022 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Національної поліції України, за принципом пропорційності, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 73 430,03 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку або про відмову у задоволенні позову, оскільки затримка розрахунку сталася не з вини Національної поліції України.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII.
Частиною першою статті 13 КАС України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які, у розумінні Закону України "Про запобігання корупції", займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій убачається, що ОСОБА_1 перебував на службі в Нацполіції головним оперуповноваженим 1-го відділу 4-го управління Департаменту карного розшуку.
Відомостей про те, що позивач є службовою особою, яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України, у системному зв`язку з положеннями примітки до статті 51-3 Закону України "Про запобігання корупції" (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду), суду касаційної інстанції не надано і у судових рішеннях така інформація відсутня.
За таких обставин і правового регулювання публічно-правовий спір у цій справі відноситься до справ незначної складності.
У касаційній скарзі скаржник указує, що ця касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики та має виняткове значення для особи, що подає касаційну скаргу. На обґрунтування вказаних випадків зазначає, що Верховним Судом не сформульовано висновку щодо застосування статті 117 КЗпП, а саме: щодо відсутності підстав для застосування спеціального виду відповідальності - стягнення середнього заробітку за затримку при звільненні у випадку доведення роботодавцем, що затримка сталася не з його вини. Наголошує, що одним з основних завдань Верховного Суду є саме забезпечення єдності судової практики. 
Суд касаційної інстанції відхиляє зазначені доводи скаржника, оскільки вони фактично зводяться до незгоди з скаржника з прийнятим судами попередніх інстанцій рішенням в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас у касаційній скарзі не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розумінні та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. У поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи.
При цьому, Суд зауважує, що відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою для касаційного оскарження судових рішень, що визначена у частині четвертій статті 328 КАС України. Проте відповідно до приписів КАС України, передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі незначної складності, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Водночас, Суд зазначає, що сама лише вказівка на те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, без належного та фундаментального обґрунтування, та за відсутності належних та допустимих доказів, не може бути визнана судом підставою, що підпадає під дію підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Щодо посилання скаржника, що ця касаційна скарга має виняткове значення для Національної поліції, оскільки останній є державним органом та фінансується з державного бюджету, а тому залишення в силі судових рішень в оскаржуваній частині в умовах воєнного стану може призвести до нецільового використання бюджетних коштів, Суд зазначає, що про виняткове значення справи для її учасника, який подав касаційну скаргу, можна стверджувати в умовах, коли залишення в силі незаконного судового рішення може спричинити непоправну шкоду правам чи охоронюваним законом інтересам цієї особи. Проте справа, яка має виняткове значення для її учасника, може бути виокремлена із загальних правил розгляду адміністративних справ Верховним Судом, якщо виявлено після апеляційного розгляду справи неоднакове застосування судом апеляційної інстанції одного й того ж положення закону.
Отже, допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.
Водночас заявником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливих вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору.
Суд зауважує, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
Водночас касаційна скарга не містить належних доводів, які могли б обґрунтувати дію підпунктів "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Щодо посилання скаржника на підстави касаційного оскарження, визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, Суд зазначає, що передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі незначної складності, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
З огляду на зазначене та враховуючи, що скаржник, оскаржуючи судові рішення у цій справі, не вказав випадків для відкриття касаційного провадження, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, підстави перевірки інших доводів касаційної скарги відсутні.
Судом установлено, що подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності втрутитися у зміст прийнятого судами попередніх інстанцій рішення, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність судових рішень тільки через те, що такі рішення оскаржено і скаржник вважає їх незаконними, а тому підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою немає.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового регулювання та обставин справи у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
З огляду на зазначене клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження Судом не вирішується.
Керуючись статтями 12, 13, 248, 328, 333, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2022 року у справі № 640/14070/20 за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач:                                                                      О.Р. Радишевська
Судді:                                                                                          О.В. Кашпур
                                                                                          С.А. Уханенко