Постанова
Іменем України
30 червня 2022 року
м. Київ
справа № 522/8292/20
провадження № 61-568св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., 
Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба»,
треті особи: Професійна спілка працівників Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на постанову Одеського апеляційного суду                                від 25 листопада 2021 року в складі колегії суддів: Заїкіна А. П.,            Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (далі - КП «МПРС»), треті особи: Професійна спілка працівників Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 послалася на те, що 21 квітня 2020 року наказом КП «МПРС» № 228-к її звільнено з займаної посади у зв`язку з скороченням штату працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Вона вважала, що її звільнення відбулось з порушенням діючого законодавства, а саме: зміни в організації виробництва і праці у роботодавця не відбулись; роботодавець не попередив її про зміни в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та їй не запропоновано усі вакантні посади на підприємстві, не враховано її переважне право на залишення на роботі; роботодавець не звертався до профспілки щодо проведення консультацій з питань скорочення чисельності або штату працівників; незаконним виданням наказу КП «МПРС» від 17 лютого 2020 року № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС» та з перевищенням повноважень Державної служби морського та річкового транспорту України; за відсутності згоди Профспілки працівників КП «МПРС».
З огляду на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним та скасувати наказ КП «МПРС» від 21 квітня 2020 року № 228-к про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного інженера відділу з організації закупівель КП «МПРС», поновити ОСОБА_1 на посаді провідного інженера відділу з організації закупівель КП «МПРС», стягнути з КП «МРПС» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21 квітня 2020 року до дати ухвалення рішення у справі.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що КП «МПРС» здійснено всі необхідні заходи та дотримано вимоги статей 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 . Підстава звільнення є обґрунтованою.
Правовідносини позивача та Професійної спілки працівників КП «МПРС» виникли після видання КП «МПРС» наказу від 21 квітня 2020 року № 228-к про звільнення позивача та фактичного звільнення останньої. Отже, знаходяться поза межами спірних правовідносин. Відтак, пояснення третьої особи - Професійної спілки працівників КП «МПРС» не приймаються судом до уваги.
Посилання позивача на недотримання переважного права на залишення на роботі безпідставні.
Постановою Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2021 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ КП «МПРС» від 21 квітня 2020 року № 228-к про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного інженера відділу з організації закупівель КП «МПРС».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного інженера відділу з організації закупівель КП «МПРС».
Стягнуто з КП «МПРС» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 квітня 2020 року до 25 листопада 2021 року в розмірі 306 168 грн, визначений без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших загальнообов`язкових платежів.
В іншій частині позову відмовлено.
Апеляційний суд зауважив, що роботодавцем планувалося вивільнити більше 10 % працівників на підприємстві, а саме 37 штатних посад з загальної чисельності 295 штатних посад, що з урахуванням статті 48 Закону України «Про зайнятість населення» є масовим вивільненням. Матеріалами справи підтверджено, що КП «МПРС» не було доведено до відома державну службу зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників, чим порушено норми трудового законодавства.
Згідно матеріалів справи встановлено, що пропозиція чотирьох вакантних посад, була надана позивачу лише 17 квітня 2020 року, тобто в день коли згідно наказу від 17 лютого 2020 року вже повинно відбутись виведення посади, яку займала позивач зі штатного розпису, та за чотири дні до фактичного звільнення, яке відбулось 21 квітня 2020 року. При цьому, така пропозиція надана у п`ятницю, а звільнення відбулось у вівторок.
Натомість, на роботу у КП «МПРС» за період з 17 лютого 2020 року до                                 21 квітня 2020 року прийнято 36 працівників на вакансії, які взагалі не пропонувались ОСОБА_1 .
На підставі викладеного, звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням норм трудового законодавства, тому наказ про звільнення позивача                     від 21 квітня 2020 року № 223-к необхідно визнати незаконним і скасувати.
Відповідно до положень статті 253 КЗпП України при звільненні працівника без законних підстав він повинен бути поновлений на колишнє місце роботи. Тому, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді провідного інженера відділу з організації закупівель КП «МПРС».
За час вимушеного прогулу, який становить 400 робочих днів, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 306 168 грн, який визначений без відрахування податку на доходи фізичних осіб і інших загальнообов`язкових платежів, суми яких підлягають утриманню при виплаті вказаної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі КП «МПРС», просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Вказує, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 359/8899/17,                                від 25 лютого 2021 року у справі № 303/1464/20, від 01 вересня 2020 року у справі № 755/6539/18. Крім того, апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази.
Касаційна скарга мотивована тим, що в КП «МПРС», як в юридичної особи не відбулось таких процесів, як ліквідація, реорганізація підприємства, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, а отже у відповідача відсутній обов`язок проведення консультацій з профспілковими організаціями, а наявне лише таке право.
Апеляційний суд належним чином не дослідив лист КП «МПРС» від 10 жовтня 2019 року № 41/580-19.
Крім того, протягом лютого-квітня 2020 року вивільнено всього                                        25 працівників з загальної чисельності працівників на підприємстві                        (288 працівників), що становить менше 10 % працівників на підприємстві. Отже, апеляційний суд не дослідив докази, щодо відсутності масового вивільнення на підприємстві під час скорочення штату працівників.
Разом з тим, 36 посад, на які приймались працівники протягом періоду попередження позивача або не були вакантними, або позивач не відповідала за кваліфікацією, освітою та досвідом роботи. Отже, у відповідача були відсутні вакантні посади на день попередження позивача про наступне звільнення, тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку про порушення роботодавцем норми статті 49-2 КЗпП України.
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційна скарга до Верховного Суду подана КП «МПРС» 05 січня 2022 року.
Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що відповідно до пункту 2.1 Статуту КП «МПРС», підприємство створене з метою забезпечення сталого функціонування та подальшого розвитку національної системи пошуку і рятування на морі на виконання публічно-правових функцій держави Україна щодо здійснення операцій з пошуку і рятування людського життя на морі у відповідності з міжнародними договорами, стороною яких є Україна.
Відповідно до пункту 5.1.3 Статуту КП«МПРС», підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис на підставі фонду оплати праці, передбаченого фінансовим планом.
Позивач за освітньо-кваліфікаційним рівнем має кваліфікацію інженера з транспорту за спеціальністю «Організація перевезень і управління на транспорті (морському)», відповідно до диплому СК № 27876371 від 06 липня 2005 року Одеського національного морського університету.
У період з 21 червня 2016 року до 21 квітня 2020 року працювала на посаді провідного інженера відділу з організації закупівель КП «МПРС».
КП «МПРС» листом від 10 жовтня 2019 року № 41/580-19 голові Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби ОСОБА_3 повідомлено про заплановані заходи щодо скорочення та оптимізації невиробничих, адміністративних та інших витрат, оптимізації організаційної структури підприємства та внесення змін до штатного розпису, в тому числі щодо скорочення штату працівників із зазначення відповідних структурних підрозділів та повідомлено, що вивільнення працівників не буде масовим.
17 лютого 2020 року відповідно до наказу № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС» прийнято рішення з 17 квітня 2020 року вивести із штатного розпису КП «МПРС» відділ з організації закупівель у складі: начальника відділу (1 одиниця), провідного інженера (1 одиниця), інженера 1 категорії (1 одиниця), старшого фахівця з публічних закупівель (1 одиниця).
18 лютого 2020 року позивачу надано попередження, згідно з яким відповідно до наказу КП «МПРС» від 17 лютого 2020 року № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС» посада провідного інженера відділу з організації закупівель, яку вона обіймає, виводиться зі штатного розпису і позивач підлягає вивільненню відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
17 квітня 2020 року позивачу надано список вакантних посад КП «МПРС», зокрема - програміст системний (посада для особи з обмеженими можливостями) відділу інформаційних технологій, моторист 1 класу - матрос 1 класу пошуково-рятувального катеру ПРК-05, моторист 1 класу рятувального судна «Сапфір», начальник морського рятувального підцентру у м. Бердянськ. Про отримання переліку вакантних посад позивачем поставлено особистий підпис.
Професійна спілка працівників Морської пошуково-рятувальної служби листом від 21 квітня 2020 року № 48/19/22-20 повідомила КП «МПРС», що                 21 квітня 2020 року на засіданні Профспілкового комітету Профспілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби розглянуто вищезазначене подання та ухвалено рішення про надання згоди на звільнення позивача.
21 квітня 2020 року відповідно до наказу КП «МПРС» № 228-к позивача звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України та вручено трудову книжку.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що пропозиція чотирьох вакантних посад, була надана позивачу лише 17 квітня 2020 року, тобто в день коли згідно наказу від 17 лютого 2020 року вже повинно відбутись виведення посади, яку займала позивач зі штатного розпису, та за чотири дні до фактичного звільнення, яке відбулось 21 квітня 2020 року. При цьому, така пропозиція надана у п`ятницю, а звільнення відбулось у вівторок.
Натомість, на роботу у КП «МПРС» за період з 17 лютого 2020 року до                                 21 квітня 2020 року прийнято 36 працівників на вакансії, які взагалі не пропонувались ОСОБА_1 .
На підставі викладеного, звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням норм трудового законодавства, тому наказ про звільнення позивача                     від 21 квітня 2020 року № 223-к необхідно визнати незаконним і скасувати.
Відповідно до положень статті 253 КЗпП України при звільненні працівника без законних підстав він повинен бути поновлений на колишнє місце роботи. Тому, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді провідного інженера відділу з організації закупівель КП «МПРС».
За час вимушеного прогулу, який становить 400 робочих днів, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 306 168 грн, який визначений без відрахування податку на доходи фізичних осіб і інших загальнообов`язкових платежів, суми яких підлягають утриманню при виплаті вказаної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції враховуючи наступне.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України                 від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за             2 місяці про наступне вивільнення.
Звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частина третя статті 49-2 КЗпП України).
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 (провадження № 61-38337св18) викладено правові висновки, що «При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Тож, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника».
Суд апеляційної інстанції встановив, що 17 квітня 2020 року позивачу запропоновано лише чотири вакантні посади. Натомість, на роботу у                  КП «МПРС» за період з 17 лютого 2020 року до 21 квітня 2020 року прийнято                 36 працівників на вакансії, які не пропонувались ОСОБА_1 .
У першу чергу пропонується робота за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або з нижчим рівнем оплати праці), яку працівник може виконувати з урахуванням стану здоров`я.
З такою пропозицією роботодавець повинен звертатися до працівника не лише при попередженні про наступне звільнення, але й протягом усього строку попередження, якщо на підприємстві з`являються нові вакансії (наприклад, при звільненні працівників інших категорій). При цьому можуть пропонуватися і виконання роботи за строковими трудовими договорами (наприклад, на час відпустки по догляду за дитиною іншого працівника), роботу на умовах неповного робочого часу тощо. Невиконання цього правила свідчить про неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків.
Тягар пов`язаний із працевлаштуванням працівника, посада якого підлягає скороченню покладається саме на роботодавця (власника, або уповноважену особу).
Апеляційний суд, встановивши, що відповідачем не пропонувались всі вакантні посади ОСОБА_1 , дійшов правильного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки роботодавець не вчинив фактичних дій щодо подальшого працевлаштування ОСОБА_1 .
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не дотримано вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України при звільненні позивача, що є правовою підставою для поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності оскаржуваного судового рішення в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Оскільки при звільненні позивача не було дотримано вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, посилання заявника на постанову Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 359/8899/17 та те, що апеляційний суд не дослідив лист КП «МПРС» від 10 жовтня            2019 року № 41/580-19, та докази щодо відсутності масового вивільнення на підприємстві під час скорочення штату працівників, підлягають відхиленню, як такі, що не впливають на правильність вирішення спору по суті.
З огляду на встановлені обставини, висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам викладеним у постановах Верховного Суду                         від 01 вересня 2020 року у справі № 755/6539/18 та від 25 лютого 2021 року у справі № 303/1464/20, на які заявник посилався в касаційній скарзі.
Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення наведено дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також надано оцінку всім доказам.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
При цьому суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності 
від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої 
статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням 
норм процесуального права, що відповідно до частини третьої 
статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                   І. М. Фаловська
                                                                                                С. Ю. Мартєв
                                                                                                В. В. Сердюк