ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3704/22 Справа № 203/2927/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Альфа-Банк” про припинення майнової поруки, виключення записів про обтяження, зобов`язання повернути документи, –

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства “Альфа-Банк” (далі – АТ “Альфа-Банк”, банк) про припинення майнової поруки, виключення записів про обтяження, зобов`язання повернути документи.

Позовна заява мотивована тим, що 27 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку “Укрсоцбанк” (далі – АКБ “Укрсоцбанк”, банк) та ОСОБА_2 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 31.2-13/19-8, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит в розмірі 55 000,00 доларів США, зі сплатою 14 % річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 401 від 27 травня 2008 року, згідно умов якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 .

20 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору № 31.2-13/19-8 від 27 травня 2008 року, відповідно до пункту 1.1 якої сторони домовились про встановлення з 20 жовтня 2008 року відсоткової ставки за користування кредитом на рівні 15 % річних, про що він (позивач) повідомлений не був та своєї згоди на зміну умов кредитування не надавав.

Позивач зазначав, що у зв`язку із збільшенням відсоткової ставки за користування кредитом, збільшився і обсяг його відповідальності, як іпотекодавця – майнового поручителя, оскільки згідно основного договору № 31.2-13/19-8 від 27 травня 2008 року він та позичальник несли повну солідарну відповідальність за виконанням позичальником своїх зобов`язань перед кредитором за умови сплати позичальником саме 14 % річних за користування кредитними коштами.

Ураховуючи викладене, посилаючись на положення статті 559 ЦК України, позивач просив суд: припинити його майнову поруку за іпотечним договором № 401 від 27 травня 2008 року; виключити з Державного реєстру іпотек запис про накладення заборони відчуження предмету іпотеки; а також зобов`язати відповідача повернути йому документи на іпотечне майно.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа та смс.

Сторони по справі в судове засідання не з`явилися.

21 липня 2022 року на електронну адресу апеляційного суду надійшла вдруге заява представника ОСОБА_1 – адвоката Токарєва В.В., яка не була підписана за допомогою ЕЦП, в якому просив відкласти розгляд справи у зв`язку з перебуванням в день засідання за межами міста Дніпра та участю в слідчих діях в кримінальному провадженні.

Заява до задоволення не підлягає, оскільки в силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі “Смірнова проти України”).

Колегія суддів також звертає увагу, що представник ОСОБА_1 – адвокат Токарєв В.В. 23.06.2022 року, перед минулим судовим засіданням, яке було призначене на 23 червня 2022 року о 09.50 вже подавав аналогічну заяву про відкладення розгляду справи. Підставою зазначеного клопотання вказував знаходження апелянта за межами м. Дніпро та не можливість прибути до зали судового засідання. Колегією суддів було задоволено заявлене клопотання та відкладено розгляд справи на 21 липня 2022 року, про що сповіщено учасників процесу належним чином, що підтверджено матеріалами справи.
Подаючи суду апеляційної інстанції повторно заяву про перенесення судового засідання призначеного на 21 липня 2022 року, представник апелянта — адвокат Токарєв В.В. послався на його участь у невідкладних слідчих діях в кримінальному провадженні за межами м. Дінпро. Однак, будь-яких доказів суду апеляційної інстанції не надав.
В свою чергу, особисто апелянт, належним чином сповіщений про день та час розгляду справи, не з”явився до суду апеляційної інстанції, заяв про неможливість розгляду справи за його відсутності суду не надав, причини його неявки суду не відомі.

Колегія суддів зауважує, що вирішення питання щодо відкладення розгляду справи є саме правом та дискрецією суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що 27 травня 2008 року між АКБ “Укрсоцбанк” (після зміни найменування АТ “Укрсоцбанк”), правонаступником якого є АТ “Альфа-Банк” та ОСОБА_2 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 31.2-13/19-8, відповідно до умов пункту 1.1 якого позичальнику було надано кредит в розмірі 55 000,00 доларів США, зі сплатою 14 % річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 26 травня 2018 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 401 від 27 травня 2008 року, згідно умов якого в іпотеку було передано належну останнім на праві спільної власності квартиру АДРЕСА_1 .

20 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту № 31.2-13/19-8 від 27 травня 2008 року, відповідно до пункту 1.1 якої сторони домовились про встановлення з 20 жовтня 2008 року відсоткової ставки за користування кредитом на рівні 15 % річних.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про припинення майнової поруки за вказаним іпотечним договором на підставі статті 559 ЦК України, у зв`язку із збільшенням розміру зобов`язань за кредитним договором внаслідок підвищення розміру процентної ставки, без погодження з ним, як майновим поручителям, задоволенню не підлягають, оскільки до спірних правовідносин правила статті 559 ЦК України щодо умов припинення поруки не можуть бути застосовані.

Крім того, суд врахував, що на момент пред`явлення позову позивач вже не був власником майна, що є предметом іпотеки за договором № 401 від 27 травня 2008 року, доказів та належних обґрунтувань щодо порушення його прав та інтересів на момент звернення до суду не надав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 750/3917/17 (провадження № 14-24цс20) вказано, що «особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Однією з таких підстав є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України “Про іпотеку” іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України “Про іпотеку” іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Підстави припинення іпотеки визначені у статті 17 Закону України “Про іпотеку”: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрата) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

При вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України “Про заставу”, статей 1, 11 Закону України “Про іпотеку” майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем..

Відповідно до статті 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК України), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Підстави припинення іпотеки, як окремого виду забезпечення виконання зобов`язання, безпосередньо врегульовані окремими нормами цивільного закону і суд не може вдаватися до аналогії закону та застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов`язання незалежно від ступеня їх подібності в суті відносин чи найменуванні сторін.

Правові статуси поручителя і майнового поручителя врегульовані окремо, з суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення і для вирішення спорів з їх участю шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону.

Відповідні висновки щодо застосувань норм права наведені в постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 210/1563/13, провадження № 61-20183св19.

Отже, статтею 17 Закону України “Про іпотеку” не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як збільшенням розміру зобов`язань за кредитним договором внаслідок підвищення розміру процентної ставки без погодження з майновим поручителям.

Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598, стаття 599 ЦК України), у тому числі виконанням, проведеним належним чином.

Встановивши, що кредитний та іпотечний договори є чинними та не визнані в установленому законом порядку недійсними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки до спірних правовідносин правила статті 559 ЦК України щодо умов припинення поруки не можуть бути застосовані.

Судом першої інстанції правильно застосовано при вирішенні даного спору норми матеріального права, зокрема положення статей 1, 3, 17 Закону України “Про іпотеку” та статей 526, 599 ЦК України.

Крім того, суд правильно врахував, що до звернення позивача до суду, 31 січня 2019 року право власності на предмет іпотеки за договором № 401 від 27 травня 2008 року було зареєстроване за іпотекодержателем на той час в особі АТ “Укрсоцбанк” на підставі статті 37 Закону України “Про іпотеку” та застереження в іпотечному договорі.

За договором купівлі-продажу від 25 листопада 2020 року іпотечне майно було продано ОСОБА_3 , за яким в цей же день зареєстроване право власності.

Під час розгляду справи представник позивача не зазначав, що на теперішній час позивачем оскаржуються відповідні рішення про реєстрацію права власності на іпотечне майно за банком та оспорюється відповідний правочин купівлі-продажу щодо подальшого відчуження квартири іншій особі.

Таким чином, на момент пред`явлення позову позивач вже не був власником майна, що є предметом іпотеки за договором № 401 від 27 травня 2008 року, доказів та належних обґрунтувань щодо порушення його прав та інтересів на момент звернення до суду не надав.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, у значній мірі зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.
На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко