КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
05 липня 2022 року
 
м. Київ
 
справа №755/16234/21
 
провадження № 22-ц/824/7547/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Шкоріної О.І.
 
учасники справи:
 
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»
відповідач  -   ОСОБА_1 
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Власенка Артема Олександровича
 
на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2022 року у складі судді  Виниченко Л.М. 
 
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»  до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2021 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Ляр Д.Ю. звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг у розмірі 55 548,75 грн та судові витрати у сумі 2 270 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 21 березня 2013 року. 
Зазначав, що банк свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору виконав в повному обсязі, надавши можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором порушив, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 16 серпня 2021 року становить 55 548,75 грн та складається із: заборгованість за кредитом - 43 244, 28 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 12 304,47 грн, заборгованість за комісією - 0,00 грн та заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором у розмірі - 0,00 грн.     
На підставі викладеного просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.04.2022 року позовні вимоги задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 21 березня 2013 року станом на 16 серпня 2021 року у розмірі 43 244,28 грн. 
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір в сумі 2 270 грн. 
Не погоджуючись з указаним рішенням суду, 05 травня 2022 року представник позивача АТ КБ «Приватбанк» - Власенко А.О. звернувся безпосередньо до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване заочне рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 12 304,47 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін; стягнути з відповідача судові витрати.  
Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевий суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.     
Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача прострочених відсотків, обґрунтовуючи це тим, що як вбачається з матеріалів справи, позивачем надана до суду копія анкети-заяви від 21 березня 2013 року, згідно якої відповідач ОСОБА_1 з умовами та правилами, тарифами банку ознайомлений та їх положень зобов`язується дотримуватись. Більш того, відповідач підтвердив, що в подальшому, зобов`язується самостійно знайомитися зі всіма змінами умов та правил надання банківських послуг, тарифів на сайті банку.
Вказує на те, що заповнення анкети про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг саме 21 березня 2013 року надає можливість клієнту банку будь-коли користуватись банківськими послугами, для їх отримання та користування, повторне заповнення анкети (укладання додаткового договору) не потребується. Належним доказом  укладення договору є анкета-заява та отримана за бажанням кредитна карта, використання якої клієнт визначає самостійно за своєю потребою. Заперечень щодо підпису паспорту з боку відповідача не надано.
Посилається на те, що позивачем виконано вимоги Закону «Про споживче кредитування» №1734-VIII, проінформовано відповідача про умови кредитування, 24 червня 2020 року відповідачем було підписано паспорт споживчого кредиту, який було додано до позову.
Зазначає, що в указаному паспорті, який є належним доказом по справі, зазначено процентна ставка, порядок повернення кредиту, кількість та розмір платежів, періодичність внесення, розмір штрафів при порушення термінів платежів, відсоткова ставка яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2022 року оскаржується в апеляційному порядку лише в частині незадоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, а тому в іншій частині апеляційним судом не перевіряється.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не може бути належним доказом, оскільки його зміст повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), а також з того, що паспорт споживчого кредитування було підписано після укладення кредитного договору, тому з огляду на встановлені судом обставини справи, відсутнє підтвердження дійсності умов кредитного договору в період користування позичальником кредитними коштами.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач 21 березня 2013 року підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку у змісті якої зазначено: я згоден з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між мною і банком договір про надання банківських послуг. 
На підтвердження факту укладення кредитного договору банком надано копію анкети-заяви від 21 березня 2013 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видані кредитні картки, паспорт споживчого кредиту, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також копію паспорта відповідача.
Також, на підтвердження заборгованості ОСОБА_1 за укладеним між сторонами кредитним договором банк долучив до матеріалів справи розрахунки заборгованості за договором № б/н від 21 березня 2013 року станом на 31 травня 2015 року та станом на                   16 серпня 2021 року, а також виписку по картковому рахунку відповідача від 18 серпня 2021 року.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість  відповідача за вказаним кредитним договором станом на 16 квітня 2021 року становить 55 548,75 грн та складається із: заборгованість за кредитом - 43 244, 28 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 12 304,47 грн, заборгованість за комісією - 0,00 грн та заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором у розмірі - 0,00 грн.     
Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку та, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до статті 1056-1 ЦК розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Виходячи з вимог частини другої статті 1050 та частини другої статті 1054 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати від боржника повернення всієї суми кредиту.
При порушенні зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
З наданого стороною позивача розрахунку заборгованості за кредитним договором від 21 березня 2013 рокуне виявляється за можливе встановити за яким саме номером кредитної карти його проведено. Розрахунок заборгованості, як такий, без надання доказів про те, які умови кредитування досягнуто між сторонами на час укладення договору, не є належним доказом по справі.
Стороною позивача на підтвердження позовних вимог надано копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Паспорт споживчого кредиту, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видані кредитні картки, Витягз Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, розрахунок заборгованості, виписку по картковому рахунку та копію паспорта відповідача.
В анкеті-заяві зазначено лише персональні дані  відповідача, адреса його проживання та місце працевлаштування. Окрім вказаного, у даному документі зазначено волевиявлення ОСОБА_1 оформити на його ім`я кредитну картку «Універсальна» з кредитним лімітом у розмірі 500 грн. Проте відсутні дані, що свідчили би про видачу кредитної картки та строк її дії. При цьому в анкеті-заяві приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку відсутні відомості щодо умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Також не зазначена процентна ставка та не конкретизовано тип банківської картки «Універсальна», яку отримав відповідач. 
З наданого стороною позивача паспорту споживчого кредиту кредитних карт «Картка Універсальна», «Картка Універсальна Gold», «Картка Platinum», «Картка MC World Black Edition», «Картка Visa Signature», «Картка MC World Elite», «Картка Visa Infinite» не убачається за можливе достовірно встановити, який саме тариф передбачений для карти відповідача та, відповідно, на яких умовах укладався кредитний договір, оскільки в наданому паспорті наведено 7 різновидів карток.
З витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» достеменно визначити, який саме тариф передбачений для карти відповідача та, відповідно, на яких умовах укладався кредитний договір, оскільки в наданому витязі наведено 4 різновиди тарифів.
Також позивачем не надано до суду доказів ознайомлення ОСОБА_2 з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, правилами використання, а також основними умовами обслуговування і кредитування, що містяться у рекламному буклеті, що в сукупності із анкетою-заявою, свідчило би про укладений у належній формі договір про надання банківських послуг.
Окрім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме зазначені в позовній заяві Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, а також не містять підтверджень того, що вказані документи на момент підписання відповідачем анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зауважувала на тому, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 дійшла висновку, що надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
У даному випадку до вказаних правовідносин не застосовується ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь яких редакціях, що розміщувались на офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Відповідно до положень ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції чинній на час підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).
Паспорт споживчого кредиту посвідчує конкретні умови, на яких в дійсності укладено договір кредиту, адже відповідна інформація є вимогою закону та покликана надати споживачу можливість до укладання договору здійснити порівняння різних пропозицій кредитодавця та за результатами такого порівняння прийняти обґрунтоване рішення про укладення договору кредиту, в тому числі, з урахуванням обраного ним певного типу кредитування.
З урахуванням вказаного, Паспорт споживчого кредитування, долучений стороною позивача до позовної заяви,  не може вважатися належним доказом на підтвердження позиції банку, оскільки не містить відомостей про обраний відповідачем тип кредитування та умови нарахування пені, штрафних санкцій, оскільки містить інформацію, яка стосується як кредитної картки «Універсальна», так і кредитної картки «Універсальна ГОЛД», карток «Platinum», «MC World BlackEdition», «Visa Signature», «MC WorldElite», «Visa Infinite». 
Також у паспорті споживчого кредиту вказано, що зазначена в ньому інформація діє у період часу з 24 червня 2020 року та зберігає чинність та є актуальною до 09 липня 2020 року, проте вказаний паспорт було підписано після укладання кредитного договору, а тому відсутнє підтвердження дійсності умов кредитного договору в період користування позичальником кредитними коштами, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.
Таким чином, даний документ, не підтверджує досягнення між сторонами кредитного договору конкретних умов стосовно розміру відсоткової ставки за користування кредитом, оскільки наявна у ньому інформація є попередньою (до укладення договору кредиту) та містить сім типів кредитного продукту без зазначення який саме з них обирає позичальник.
Згідно статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Проте, стороною позивача не зазначено у позовній заяві та не доведено належними та допустимими доказами під час розгляду справи обставини та умови, що стосуються правомірності  нарахування заборгованості за відсотками.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Виходячи з викладеного, колегія уважає, що суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог у частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Власенка Артема Олександровича - залишити без задоволення.
Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2022 року в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                             В.А. Кравець
 
Судді                                                                                         О.В. Желепа
 
                                                                                                   О.І. Шкоріна