Постанова
Іменем України
 
21 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 570/151/13-ц
провадження № 61-19591св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
особа, яка подавала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Данилюк В. А., Федонюк С. Ю.,
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.
 
Позов мотивований тим, що 05 травня 2007 року позивач уклала з відповідачем ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої в с. Колоденка Рівненського району Рівненської області площею 0,0991 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, згідно умов якого вищевказане нерухоме майно перейшло у її власність.
 
Позивач вказувала, що здійснити реєстрацію свого права власності на цю земельну ділянку у відповідних державних органах вона не може, так як договір купівлі-продажу не був укладений відповідно до статті 657 ЦК України у письмовій формі та нотаріально не посвідчений з вини відповідача.
 
Позивач просила суд:
- визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої в с. Колоденка Рівненського району Рівненської області, площею 0,0991 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства та визнати за нею право власності на неї.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 березня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0991 га, кадастровий номер 5624685900:02:005:0460, розташованої у с. Колоденка Рівненського району Рівненської області, укладений 05 травня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0991 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5624685900:02:005:0460 в с. Колоденка Рівненського району Рівненської області.
 
Скасовано державний акт на право власності на цю земельну ділянку серії ЯД № 267980, виданий 02 квітня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 .
 
Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що істотні умови укладеного між сторонами договору купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої в с. Колоденка Рівненського району Рівненської області, виконані повністю, а тому цей договір є дійсним.
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 04 березня 2021 року заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 березня 2013 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року постанову Рівненського апеляційного суду від 04 березня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Підставою для скасування Верховним Судом постанови апеляційного суду стало те, що останній переглянув рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку без належного повідомлення позивача ОСОБА_1 про розгляд справи в судовому засіданні на 04 березня 2021 року.
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 задоволено.
 
Заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 березня 2013 року скасовано і ухвалено нове судове рішення.
 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку відмовлено.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наявні в матеріалах справи докази не свідчать про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. Враховуючи ту обставину, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 05 травня 2007 року в силу статті 657 ЦК України, в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 

 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Рівненського районного суду Рівненської області.
 
13 січня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 353/103/17 та від 04 серпня 2021 року у справі № 263/11779/16-ц.
 
В касаційній скарзі зазначається, що висновки суду апеляційної інстанції про порушення прав ОСОБА_3 ґрунтуються на припущені. ОСОБА_3 не надала до суду належних доказів порушення її прав як землекористувача.
 
Доводи інших учасників справи
 
У січні 2022 року ОСОБА_3 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції залишити в силі.  
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що 10 лютого 2005 року відповідач ОСОБА_2 видала нотаріально посвідчену довіреність ВВІ № 943797, якою уповноважила позивача ОСОБА_1 здійснювати представництво її інтересів в державних органах з питань отримання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, яка розташована в с. Колоденка Рівненського району Рівненської області для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а. с. 5).
 
05 травня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яку ОСОБА_1 оплатила відповідачу ОСОБА_2 3 000,00 дол. США готівковим шляхом за погодженням сторін у присутності свідків, про що остання видала письмову розписку (т. 1 а. с. 3).
 
Відповідач, отримавши грошові кошти, відразу передала земельну ділянку у користування позивача. Позивач також отримала усі документи на земельну ділянку, а саме технічну документацію та державний акт, про що свідчать її підписи як довіреної особи ОСОБА_2 у вказаних документах.
 
Право власності відповідача ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0991 га, кадастровий номер 5624685900:02:005:0460 в с. Колоденка Рівненського району Рівненської області, підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим на підставі рішення Корнинської сільської ради від 18 грудня 2006 року № 122 (т. 1 а. с. 4).
 
Відповідно до плану меж земельної ділянки 5624685900:02:005:0460 по межі В до Г вона межує з межами земельної ділянки ОСОБА_3 .
 
Право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0958 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 5624685900:02:005:1126 в с. Колоденка Рівненського району Рівненської області, підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим на підставі рішення Корнинської сільської ради від 05 грудня 2011 року № 410 (т. 1 а. с. 40, 41).
 
Однак, право власності на цю земельну ділянку у неї виникло набагато раніше ніж у ОСОБА_4 на сусідню земельну ділянку, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 26 грудня 2005 року (т. 1 а. с. 43).
 
Як відомо з відповіді інженера-землевпорядника ФОП ОСОБА_5 від 03 листопада 2020 року, частину належної ОСОБА_3 на праві власності земельної ділянки, кадастровий номер 56246859000:02:005:1126, було включено до складу земельної ділянки, кадастровий номер 5624685900:02:005:0460 в с. Колоденка Рівненського району Рівненської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, право власності на яку зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 .
 
В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували ту обставину, що при формуванні земельної ділянки ОСОБА_4 у 2006 році, частина земельної ділянки ОСОБА_3 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства вилучалась у неї та передавалась ОСОБА_4 .  
 
Також установлено, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу земельної ділянки нотаріально не посвідчений через ухилення з боку продавця, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з відповідним позовом та просила визнати цей договір дійсним у судовому порядку.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Згідно із статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
 
Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 травня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки.
 
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
 
Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
 
Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс17.
 
Крім того, відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Частиною першої статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені  на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь-якого іншого договору, є відповідність його змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша статті 203 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.
 
Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію.
 
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 199/3784/19(провадження № 61-458св21).
 
Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не встановлено факту ухилення сторони від нотаріального посвідчення договору.
 
Крім того, з матеріалів справи відомо, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 травня 2007 року в силу статті 657 ЦК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації.
 
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, не встановлено факту ухилення від нотаріального посвідчення правочину, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 353/103/17 та від 04 серпня 2021 року у справі № 263/11779/16-ц є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Волинського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                                     А. І. Грушицький

                                                                                                      І. В. Литвиненко
                                                                                                                                                                              Є. В. Петров