КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                          
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

11 серпня 2022 року                                                                                    м. Київ
 
                                                                                                         Справа №752/15719/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/3585/2022
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     судді-доповідача:                           Соколової В.В.
                         суддів:                                   Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.
                          за участю секретаря             Федорчук Я.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Чередніченко Н.П. 08 листопада 2021 року у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,  третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,  
 
В С Т А Н О В И В
 
В серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 , в особі представника неповнолітнього ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просив позбавити відповідача батьківських прав відносно позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач ОСОБА_2 записаний біологічним батьком в свідоцтві про народження позивача ОСОБА_1 . Матір`ю, останнього, є ОСОБА_4 .
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 квітня 2008 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу позивач та його сестра залишились проживати разом із матір`ю в квартирі АДРЕСА_1 . На даний час позивач, його сестра та матір змінили прізвище на ОСОБА_5 . Позивач просить суд захистити його права та інтереси шляхом позбавлення відповідача батьківських прав відносно нього, оскільки, відповідач з лютого 2008 року, покинувши сім`ю, проживає окремо, та самоусунувся від спілкування із ним, як із сином. Відповідач ніяким чином не приймав та не приймає участі в його вихованні, не цікавиться його життям, не проявляє любові та поваги, не дбає про лікування позивача, оздоровлення та матеріальне забезпечення. Крім того, відповідач неналежним чином відносився та відноситься до виконання своїх батьківських обов`язків, всупереч інтересам та потребам позивача, без врахування його прав, що призвело до фактичного взаємовідчуження між позивачем та відповідачем. Змінивши в 2020 році прізвище, повивач має бажання змінити і по-батькові, але у відділі реєстрації актів цивільного стану позивача повідомили про те, що це зробити не можливо. Рішення суду про позбавлення батьківських прав з виключенням запису про нього з актового запису позивача звільнить його від щоденного психологічного насильства носіння по-батькові « ОСОБА_6 » і щоденного нагадування про насильство з боку відповідача. Позивач вказує, що поведінка відповідача по відношенню до нього не заслуговує щоб він в подальшому був його батьком. З огляду на викладені обставини, та в зв`язку з неналежним виконанням батьківських обов`язків відповідачем, фактичним самоусунення від них, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 в особі представника неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - залишено без задоволено.
Рішення суду мотивовано тим, що наведені стороною позивача обставини щодо позбавлення відповідача батьківських прав, зокрема, не бажання позивача мати по-батькові від імені відповідача, не бажання аби відповідач був батьком позивача в подальшому, без доведеності підстав, з якими закон пов`язує можливість застосування виключної міри, - не можуть слугувати достатніми підставами для позбавлення відповідача батьківських прав.
 
Не погодився із вищезазначеним судовим рішенням позивач, ним подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права за неповного з`ясування обставин справи. Вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що відповідач ухилявся від сплати аліментів і завжди не бажав спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні. Вказує на те, що судом неповно з`ясовано обставини справи, та зовсім не досліджувалось питання ставлення відповідача до позивача, що є недопустимим при ухваленні рішення. 
Враховуючи вищевикладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити повніцстю.
 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , вказує на те, що рішення першої інстанції є законним та обґрунтованим. Доводи та вимоги зазначені позивачем в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими, а тому не можуть бути прийняті до уваги, та є такими, що не підлягають задоволенню. Наголошує на тому, що вказане питання вже було предметом судового розгляду за позовом матері позивача ОСОБА_3 і в задоволенні її вимог відмовлено. Відсутність спілкування з позивачем та відсутність участі у його вихованні пов`язана виключно з бажанням позивача. 
На підставі викладеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Ляшенко І.І. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній просив про задоволення заявлених позовних вимог. Позивач в судове засідання не з`явився. Також враховуючи обставини набуття позивачем повноліття, виходячи з вимог ЦПК України, участь законного представника в особі матері ОСОБА_3 , у справі не передбачається.
Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Однак в день призначеного судового розгляду направив електронною поштою відзив на апеляційну скаргу, що свідчать про його обізнаність про розгляд справи апеляційним судом.
Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому в порядку ч.3 ст. 372 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з наступного.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження /т.1 а.с.13/.
Позивач ОСОБА_7 змінив прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені 08 лютого 2020 року /т.1 а.с.19/. Його мати ОСОБА_8 змінила прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені  від 13 травня 2016 року /т.1 а.с.18/.
Шлюб між батьками позивача було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 29 травня 2008 року /т.1 а.с.14/.
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2009 року, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 було стягнуто аліменти у розмірі 40 % від усіх видів його заробітку на утримання дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а починаючи із 23 вересня 2017 року на утримання ОСОБА_7 у розмірі 20 % від сіх видів заробітку 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року  позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів залишено без задоволення /т.1 а.с.33-35/.
Матеріали справи містять довідки про доходи відповідача, видані Управлінням справами апарату Верховної Ради 08 квітня 2019 року, 05 липня 2019 року, 23 жовтня 2021 року з яких вбачається здійснення відрахувань за трьома виконавчими провадженнями /т.1 а.с.151,152 т.2 а.с.38/. Також наявні довідки з Інституту харчової біотехнології та геноміки НАН України від 18 липня 2019 року, від 18 лютого 2021 року про здійснення відрахувань із заробітної плати, яка отримується відповідачем за роботу за сумісництвом /т.1 а.с.153, т.2 а.с.39/. Копії квитанції про здійснення відповідачем оплат за виконавчим провадженням про стягнення аліментів /т.1 а.с.163-165/.   
Згідно з характеристикою наданою відповідачу, як головному консультанту секретаріату Комітету Верховного ради з питань освіти, науки та інновацій, він характеризується позитивно /т.2 а.с.40/. 
Розпорядженням Солом`янської районної державної адміністрації від 18 квітня 2008 року відповідачу був встановлений регламент зустрічей відповідача з позивачем, який не виконувався у зв`язку з відмовою останнього /т.1 а.с.101,111/
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14жовтня 2009 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про усунення перешкод у спілкуванні із дітьми було відмовлено /т.1 а.с.118-122/.
Відповідач у відзиві на позовну заяву та апеляційну скаргу посилався на рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року у справі №760/14770/13, яким вже було вирішено питання про позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_10 .
За даними єдиного державного реєстру судових рішень, у справі № 760/14770/13 рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року, позов ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення додаткових витрат на утримання дітей, було задоволено частково. Стягнуто одноразово із відповідача на користь позивача додаткові витрати на утримання дітей за період з 01 січня 2012 року по 05 червня 2013 року в загальному розмірі  2540,41 грн. Стягнуто із відповідача на користь держави  судовий збір в сумі 243,60 грн. 
В задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав було відмовлено, та вказано на те, що відповідач бажає спілкуватись з дітьми, займатись вихованням та матеріальним утриманням своїх дітей, даних про те, що відповідач, в силу своїх особистих якостей     чи своєї поведінки, може негативно вплинути на дітей матеріали справи не містять, відсутність спілкування між батьком та дітьми була викликана перш за все тим, що діти не бажають спілкуватися з батьком. Суд, з урахуванням особи батька, який любить своїх дочку та сина, приймає міри по їх матеріальному утриманню, та враховуючи, що судом не встановлена винна поведінка батька, яку можна розцінити як свідоме ухилення від виховання дітей, та враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, дійшов висновку  про відмову у задоволенні позовних вимог в частині  позбавлення відповідача  батьківських прав  щодо його  малолітніх дітей.
З ухвали Апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року вбачається, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 вересня 2014 року, зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін. Доповнено резолютивну частину рішення наступним: «Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей - ОСОБА_7 , 2004 року народження, ОСОБА_9 , 1999 року народження».
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 вересня 2014 року скасовано в частині попередження ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей - ОСОБА_7 , 2004 року народження, ОСОБА_9 , 1999 року народження, та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 вересня 2014 року залишено без змін.
При новому розгляді справи апеляційну скаргу в частині винесення попередження ОСОБА_2 про зміну ставлення до виховання дітей було відхилено, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року залишено без змін /т.1 а.с.167-169/.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2017 року, було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька та надано дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в Крим із 01 липня 2017 року до 31 серпня 2017 року без згоду та супроводу батька ОСОБА_2 /т.1 а.с.37- 44/.
12 вересня 2017 року та 07 червня 2018 року відповідачем було надано дозвіл на виїзд ОСОБА_1 у супроводі матері ОСОБА_3 до Автономної Республіки Крим із зобов`язанням останньої повернути його до місця основного проживання /т.1 а.с.170-172/.
Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, та встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 між сторонами /т.1 а.с.60-62/.
Матеріали справи містять також численні звернення матері позивача до правоохоронних органів та служби у справах дітей за період 2009-2019 роки, за результатами яких з відповідачем проводились профілактичні бесіди.
Відповідно до пояснень Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 18 вересня 2020 року неповнолітній ОСОБА_1 зареєстрований та проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально не відносить до Голосіївського району м. Києва, а відтак надання висновку службою у справах дітей Голосіївської РДА не вбачається можливим /т.1 а.с.140-143/.
Відповідно до листа Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 січня 2021 року № 108/24-395, від 31 березня 2021 року № 108/24-1465, та від 14 травня 2021 року №108/24-2115, було встановлено, що питання про надання висновку до суду у цій справі було розглянуто 06 травня 2021 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в м. Києві державній адміністрації. Позивач ОСОБА_1 , 2004 року народження та його представник ОСОБА_3 , не отримують листи служби з проханням надати документи, необхідні для розгляду питання про надання висновку до суду, та узгодити можливість проведення обстеження умов проживання. ОСОБА_3 в своїй заяві до служби від 17 грудня 2020 року просила не розглядати питання дитини та вважала за доцільне надання висновку до суду у цій справі Службою у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. ОСОБА_2 07 грудня 2020 року було надано до служби письмові пояснення з додатками щодо порушеного питання. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги не можливість здійснення зазначених заходів, Орган опіки та піклування не в змозі надати суду обґрунтований висновок щодо розв`язання спору /т.1 а.с.212, т.2 а.с.4,19/.
Матеріали справи містять копію висновку Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 29 березня 2017 року, де вказано про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 /т.1.ас.с.154-158/.
З соціально-психологічних висновків, складених Органом опіки та піклування Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації 11 квітня 2008 року, 24 лютого 2009 року, 23 червня 2010 року, 26 червня 2013 року, 13 лютого 2013 року   вбачається, що мати для позивача є значущою фігурою, контакти з батьком припинені. Бажання їх поновлювати не має, суттєвих проблем розвитку не має /т.1 а.с.94-103/.
 
Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами 1,2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов'язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ст. 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до ч.ч 1,2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно із ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч.1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).
 
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п. 100).
 
У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема:  не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
Правові висновки щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладені Верховним Судом неодноразово, зокрема, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховним судом у Постанові від 12 травня 2021 року у справі № 689/551/20-ц. Верховний Суд вказує, аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
У Постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 725/4424/18 Верховний Суд  також вказав на те, що правовий аналіз п.2 ч.1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.
 
З наведених обставин справи вбачається, що позивач, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто на час звернення до суду в серпні 2020 року, він досяг віку 16 років, а на час розгляду справи апеляційним судом - 18 років. Позивач  проживає разом з матір`ю, вказує на те, що батьком не здійснюється належне його виховання та утримання, він фактично самоусунення від їх виконання.
В матеріалах справи наявні документи, які свідчать про те, що відповідач офіційно працює, сплачує аліменти на виконання рішення суду, а також документи, які вказують на наявність судових спорів між батьками позивача, зокрема, в частині надання дозволу на виїзд дітей, користування майном, розміру аліментів, тощо. Також вбачається, що між батьками позивача наявні неприязні стосунки, що негативно впливають і на стосунки між позивачем та відповідачем, що призвело до небажання позивача спілкуватись із батьком, хоча, останнім, вживаються заходи, які свідчать про відсутність винного умислу та нехтування своїми батьківськими обов`язками щодо сина.
Суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).
З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батька дитини, апеляційний суд зауважує, що відсутні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав.
Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов'язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.
Доводи апеляційної скарги щодо сплати аліментів не у повному обсязі не свідчить про ухилення батька від виконання своїх обов`язків та не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.
Суд першої інстанції встановив відсутність подання позивачем доказів, ухилення відповідачем від виховання дитини за умови його винної поведінки та свідомого нехтування ним своїми обов`язками.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх причин для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд першої інстанції діяв у межах своєї дискреції.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що оскільки винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками не встановлено, а позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідності застосування якого за обставинами цієї справи не доведено, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно позивача.
 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи, і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені позивачем витрати при зверненні з апеляційною скаргою компенсації не підлягають.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
                                               
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                                                           В.В. Соколова
 
 Судді:                                                                                                                                  А.М. Андрієнко
 
Н.В. Поліщук

                                                   Повний текст постанови складений 22 серпня 2022 року.