ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року 
м. Київ

cправа №  140/434/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Губенко Н.М. - головуючий, Кондратова І.Д., Кролевець О.А., 

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,

представників учасників справи:
позивача - не з`явився,
відповідача - Хороша С.В.,
третьої особи - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Волинської обласної ради

на рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Балаца С.В.
від 16.06.2021
на постанову Північного апеляційного господарського суду 
у складі колегії суддів: Шаптала Є.Ю., Куксов В.В., Яковлєв М.Л.
від 15.02.2022

за позовом ОСОБА_1 
до Волинської обласної ради 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Затурцівська  спеціальна загальноосвітня школа - інтернат "Центр освіти та соціально-педагогічної підтримки" 
про визнання протиправним і скасування рішення.

Розпорядженням Заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 27.07.2022 № 29.3-02/1265 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 140/434/19 у зв`язку з запланованою відпусткою судді Баранця О.М.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 27.07.2022 для розгляду справи № 140/434/19 визначено колегію суддів Касаційного господарського суду у наступному складі: головуючий - Губенко Н.М., судді: Кондратова І.Д., Кролевець О.А.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог та хід розгляду справи

ОСОБА_1 звернулася до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Волинської обласної ради про визнання протиправним та скасування рішення "Про реорганізацію Іваничівської спеціалізованої школи-інтернату" від 20.12.2018 № 22/21.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що: оскаржуване рішення прийняте з порушенням порядку та процедури його ухвалення, без проведення громадських консультацій та обговорень з трудовим колективом, що порушує права позивача, передбачені статтею 32 Конституції України, частини першої статті 3 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", частин 1, 8, 9 статті 65 Господарського кодексу України, та пунктами 2, 12 Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2010 № 996; реорганізація Іваничівської спеціалізованої школи-інтернату відбувається з порушенням процедури, всупереч пункту 32 Плану заходів з реалізації І етапу Національної стратегії реформування системи інституційного догляду та виховання дітей на 2017-2026; в оспорюваному рішенні відсутні будь-які матеріали, в тому числі пояснення (таблиці, аналітичні записки, фото порівняння матеріалів матеріальної бази, тощо), які б обґрунтовували, чому до Іваничівської спеціалізованої школи-інтернату Волинської обласної ради, яка знаходиться в селищі міського типу, є більшою, має кращі можливості для дітей, знаходиться в кращій транспортній розв`язці, біля районної поліції та районної лікарні, не приєднують заклад, який знаходиться в селі Затурці. 

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.06.2019 у справі № 140/434/19, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2019, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 28.01.2021 рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.06.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2019 у справі № 140/434/19 скасовано, провадження у справі закрито та роз`яснено позивачу про те, що справу належить розглядати в порядку господарського судочинства.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.02.2021 справу № 140/434/19 передано на розгляд до Господарського суду міста Києва.

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Волинської обласної ради "Про реорганізацію Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату" від 20.12.2018 № 22/21 вирішено: 

"1. Реорганізувати Іваничівську спеціальну загальноосвітню школу-інтернат шляхом приєднання до Затурцівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату "Центр освіти та соціально-педагогічної підтримки".

2. Визначити, що Затурцівська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат "Центр освіти та соціально-педагогічної підтримки" є правонаступником всіх майнових і немайнових прав Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату.

3. Доручити управлінню освіти, науки та молоді облдержадміністрації (Плахотна Л.В.):

1) у встановленому законом порядку провести реорганізацію Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату шляхом приєднання до Затурцівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату "Центр освіти та соціально-педагогічної підтримки";

2) забезпечити у ході реорганізації дотримання прав та інтересів працівників закладів та осіб, які в ньому навчаються, відповідно до вимог чинного законодавства.

4. Внести зміни до Переліку бюджетних установ, які підпорядковані виконавчому апарату обласної ради, та на праві оперативного управління - обласній державній адміністрації, департаментам, управлінням облдержадміністрації, майно яких є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням обласної ради від 14.07.2016 № 6/42, а саме: у Розділі ІV "Управління освіти, науки і молоді облдержадміністрації" Переліку бюджетних установ, які підпорядковані виконавчому апарату обласної ради, та на праві оперативного управління - обласній державній адміністрації, департаментам, управлінням облдержадміністрації, майно яких є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням обласної ради від 14.07.2016 № 6/42, пункт 12 виключити.

5. Контроль за виконанням цього рішення покласти на управління освіти, науки та молоді облдержадміністрації.".

В подальшому наказом від 09.01.2019 № 6 управлінням освіти, науки та молоді Волинської обласної державної адміністрації було створено комісію з реорганізації Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату та складено план заходів з припинення (реорганізації) Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату.

В ході проведення реорганізаційних дій усіх працівників Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату було повідомлено про можливе вивільнення штатних працівників відповідно до пункту першого статті 40 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до Переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням обласної ради від 14.07.2016 № 6/42 "Про нову редакцію Переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, які перебувають в управлінні обласної ради" Іваничівська спеціальна загальноосвітня школа - інтернат Іваничівського району Волинської обласної ради є об`єктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 розділу І, пункту 1 розділу XI статуту Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату, затвердженого розпорядженням голови Волинської обласної ради від 27.02.2017, Іваничівська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат є загальноосвітнім закладом, що заснований на майні спільної власності територіальних громад сіл, селищ і міст області. Засновником та власником майна Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату є Волинська обласна рада. Головною метою навчального закладу є забезпечення реалізації права дітей на здобуття певного освітнього рівня. Рішення про реорганізацію закладу приймає засновник. Реорганізація закладу відбувається шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення.

3. Короткий зміст судових рішень

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 у справі № 140/434/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022, позов задоволено. Скасовано рішення Волинської обласної ради "Про реорганізацію Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату" від 20.12.2018 № 22/21. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що оспорюване рішення прийняте відповідачем з порушенням вимог Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2010 № 996, як таке, що прийняте без врахування думки територіальної громади у вигляді проведення консультацій з громадськістю. Більш того, оспорюване рішення впливає на таке важливе конституційне право учнів Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату, як право на освіту, що є безумовною підставою для врахування думки територіальної громади при прийнятті такого рішення, що, у свою чергу, відповідачем здійснено не було.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 у даній справі, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скаржник у якості підстав касаційного оскарження судових рішень зазначив виключні випадки, передбачені:

-  пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України: судами першої та апеляційної інстанцій не враховані правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 826/9285/17, від 12.12.2019 у справі № 155/1640/16-а, від 13.05.2020 у справі № 324/1296/16-а, від 18.11.2021 у справі № 160/2650/20 щодо застосування постанови Кабінету Міністрів України № 996 від 03.11.2010 "Про забезпечення участі громадськості у формуванні та реалізації державної політики";

- пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України: необхідності відступлення від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 359/6814/17, від 06.02.2019 у справі № 720/1536/16-а, від 17.10.2019 у справі № 1640/3147/18 щодо застосування постанови Кабінету Міністрів України № 996 від 03.11.2010 "Про забезпечення участі громадськості у формуванні та реалізації державної політики".

05 липня 2022 року до Суду від відповідача надійшли доповнення до касаційної скарги.

За змістом частини 1 статті 288 та частини 1 статті 298 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження, тобто протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення, на яке подана касаційна скарга, або з дня складення повного судового рішення, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується.

Відповідач оскаржує до суду касаційної інстанції постанову Північного апеляційного господарського суду від 15 лютого 2022 року (повний текст складено 28 квітня 2022 року). Доповнення до касаційної скарги були надіслані відповідачем до Верховного Суду 01 липня 2022 року, тобто з пропуском встановленого законом процесуального строку на їх подання.

З огляду на викладене Суд не бере ці доповнення відповідача до касаційної скарги до уваги.

Позивач подав до Суду відзиви на касаційну скаргу відповідача, відзив на доповнення до касаційної скарги та додаткові пояснення у справі, в яких просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, як такі, що прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Позивач також подав до Суду клопотання про розгляд справи без участі позивача.

Відповідач подав до Суду відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якій зазначав, що підстави наведені позивачем у відзиві не заслуговують на увагу.

5. Позиція Верховного Суду

Імперативними приписами частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Частинами 1, 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, згідно з пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, який визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, у постанові від 19.03.2021 у справі № 922/698/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги свою попередню практику (див. ухвалу від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19) зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.

Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України; пункту 1 частини 4 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України) та пункту 5 частини 1 статті 396 Цивільного процесуального кодексу України (пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України; пункту 5 частини 1 статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з-поміж яких змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Скаржник, зазначаючи про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції до спірних правовідносин постанови Кабінету Міністрів України № 996 від 03.11.2010 "Про забезпечення участі громадськості у формуванні та реалізації державної політики", послався на не врахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11.12.2019 у справі № 826/9285/17, від 12.12.2019 у справі № 155/1640/16-а, від 13.05.2020 у справі № 324/1296/16-а, від 18.11.2021 у справі № 160/2650/20. 

Суд зазначає, що висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 826/9285/17, від 12.12.2019 у справі № 155/1640/16-а, від 18.11.2021 у справі № 160/2650/20 не є релевантними для даної справи № 140/434/19, з огляду на різний суб`єктний склад, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання, та неподібність спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях, зокрема, щодо оскаржуваних у перелічених справах актів та органів, що їх видали, прийняли.

У той же час, Суд зазначає, що висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 324/1296/16-а є релевантними для даної справи № 140/434/19, оскільки правовідносини у справі № 324/1296/16-а та у даній справі № 140/434/19 є подібними як щодо правовідносин, які є спірними у порівнюваних ситуаціях (про скасування рішення районної ради про припинення загальноосвітньої школи), так і щодо правового регулювання (застосування до таких правовідносин положень пунктів 3, 12 Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2010 № 996).

Так, у вказаній постанові від 13.05.2020 у справі № 324/1296/16-а Верховний Суд виклав зокрема такі висновки:

"Не проведення обговорень проекту рішення про ліквідацію навчальних закладів та прийняття рішення без урахування думки батьків учнів з цього приводу говорить про те, що спірне рішення не відповідає критеріям, визначеним ч. 3 ст. 2 КАС України, згідно з якими рішення суб`єкта владних повноважень має бути прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно і розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відповідно до пункту 3 Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 996 від 03 листопада 2010 року (далі - Порядок № 996), консультації з громадськістю проводяться з питань, що стосуються суспільно-економічного розвитку держави, реалізації та захисту прав і свобод громадян, задоволення їх політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів.

При цьому, згідно пунктом 12 цього Порядку в обов`язковому порядку проводяться консультації з громадськістю у формі публічного громадського обговорення та/або електронних консультацій з громадськістю щодо проектів нормативно-правових актів, які: стосуються конституційних прав, свобод та обов`язків громадян; стосуються життєвих інтересів громадян, у тому числі впливають на стан навколишнього природного середовища; передбачають провадження регуляторної діяльності у певній сфері; визначають стратегічні цілі, пріоритети і завдання у відповідній сфері державного управління (у тому числі проекти державних і регіональних програм економічного, соціального і культурного розвитку, рішення стосовно їх виконання); стосуються інтересів територіальних громад, здійснення повноважень місцевого самоврядування, делегованих органам виконавчої влади відповідними радами; визначають порядок надання адміністративних послуг тощо.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що консультації з громадськістю проводяться в обов`язковому порядку, зокрема, з приводу розроблення та реалізації програм економічного, соціального і культурного розвитку.

Отже, оскаржуване рішення впливає на таке важливе конституційне право мешканців с. Балочки (їх дітей), як право на освіту, що є безумовною підставою для врахування думки територіальної громади при прийнятті таких рішень.

Аналогічний правовий висновок вже було висловлено в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 359/6814/17, і Суд не вбачає підстав відступати від нього.

Отже, колегія суддів констатує, що висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності необхідності проведення громадських слухань при прийнятті оскаржуваного рішення є помилкововими.".

Аналогічні висновки щодо застосування положень Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2010 № 996 про необхідність проведення громадських слухань (консультацій з громадськістю) при прийнятті рішень щодо припинення закладів освіти викладено у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 359/6814/17, від 06.02.2019 у справі № 720/1536/16-а, від 17.10.2019 у справі № 1640/3147/18 та від 08.06.2022 у справі № 819/707/18.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій у даній справі № 140/434/19, оспорюване рішення Волинської обласної ради "Про реорганізацію Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату" від 20.12.2018 № 22/21 прийняте відповідачем з порушенням вимог Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2010 № 996, оскільки прийняте без врахування думки територіальної громади у вигляді проведення консультацій з громадськістю. Тому, як вірно заначили суди першої та апеляційної інстанцій, оспорюване рішення порушує конституційне право як позивача та працівників Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату, в частині зміни істотних умов праці, так і учнів такого навчального закладу в частині права на освіту.

Враховуючи викладене та керуючись приписами статті 21 Цивільного кодексу України, статей 59, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій, викладені в оскаржуваних судових рішеннях не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.05.2020 у справі № 324/1296/16-а, а навпаки відповідають їм. Тому Суд відхиляє відповідні доводи скаржника.

Як зазначалось вище, відповідач, визначаючи підставою касаційного оскарження пункт 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказав на необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 14.08.2018 у справі № 359/6814/17, від 06.02.2019 у справі № 720/1536/16-а, від 17.10.2019 у справі № 1640/3147/18.

Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності.

Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. 

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16.

Суд зазначає, що у наведених скаржником постановах Верховний Суд послідовно та вже неодноразово висловлював в подібних правовідносинах правові позиції щодо застосування положень Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2010 № 996 про необхідність проведення громадських слухань (консультацій з громадськістю) при прийнятті рішень щодо припинення закладів освіти.

З огляду на що, Суд не вбачає підстав для відступу від правових позицій, що викладені у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 359/6814/17, від 06.02.2019 у справі № 720/1536/16-а, від 17.10.2019 у справі № 1640/3147/18, оскільки такі висновки є чіткими, зрозумілими і сприяють однозначному застосуванню норм права.

При цьому Суд бере до уваги, що у постанові від 08.06.2022 у справі № 819/707/18 Верховний Суд виклав аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений в вищезазначених постановах. Вказане свідчить про відсутність ґрунтовних підстав для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду.

Суд також зауважує про те, що постанова Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 819/707/18 прийнята після подання касаційної скарги Волинської обласної ради у даній справі № 140/434/19, тому, зважаючи на приписи частини 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, Суд вважає за необхідне врахувати висновки щодо застосування норм права, викладені у такій постанові.

Таким чином, заявлені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені у пунктах 1, 2 частини  2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованими та такими, що не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Інших виключних випадків касаційного оскарження, передбачених частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, відповідач у касаційній скарзі не зазначив.

Суд вважає за необхідне зазначити те, що враховуючи що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.01.2021 у справі № 140/434/19 визначено, що цю справу належить розглядати в порядку господарського судочинства та те, що сторони в даному касаційному провадженні не посилаються на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо ухвалення судових рішень з порушенням правил юрисдикції, у Суду відсутні підстави надання оцінки віднесення цієї справи до юрисдикції господарських судів.

Крім того Суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, №    115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції без змін через відсутність передбачених процесуальним законом підстав для їх скасування.

7. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника. 

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Волинської обласної ради залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 у справі № 140/434/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Н.М. Губенко

Судді                                                                                                  І.Д. Кондратова

                                                                                                          О.А. Кролевець