Справа № 161/227/22 	Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/590/22  Категорія: 76 	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
24 травня 2022 року                                                                         місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
секретаря Савчук Т. Ф.,
з участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Остапчука Я. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Луцький ремонтний завод «Мотор» про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою відповідача Державного підприємства «Луцький ремонтний завод «Мотор» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2022 року,
В С Т А Н О В И В:
В січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він працює інженером-конструктором 3 категорії в ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор». Наказом ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» №248-к/тр від 08 грудня 2021 року його відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили таке відсторонення і отримання допуску до роботи. Підставою для його відсторонення від роботи стало невиконання вимоги про надання документу, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19 чи документу про наявність протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Наказ про відсторонення обґрунтований ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236, Наказами Міністерства охорони здоров`я України №2153, №2393.
Позивач вважає наказ про відсторонення його від роботи незаконним, дискримінаційним і таким, що порушує його конституційні права, адже цим наказом його позбавлено можливості заробляти на життя своєю працею. Вказує, що він має перестороги щодо щеплення від коронавірусу, оскільки вакцини від COVID-19 наразі не пройшли всіх етапів клінічних випробувань. Покликаючись на ст. 64 Конституції України, позивач зазначає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України, тобто лише в умовах воєнного або надзвичайного стану із зазначенням строку дії таких обмежень. Однак, воєнний чи надзвичайний стан в Україні не запроваджено, а обмеження конституційного права на працю встановлено підзаконними актами. На думку позивача, постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 та наказ Міністерства охорони здоров`я України №2153 про обов`язковість щеплення від COVID-19 суперечить Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021 - 2022 роках, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України 24 грудня 2020 року №3018 встановлено, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп. Водночас, в цій Дорожній карті наявні певні застереження, наприклад, про те, що на момент підготовки Дорожньої карти не вся інформація стосовно безпечності, ефективності, умов зберігання та логістики вакцин була доступна в повному обсязі. Достеменно невідомо чи вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 зменшує ризики передачі інфекції між тими, хто отримав вакцину і тими, хто її не отримав. Конституція України гарантує, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.
На думку позивача, Постанова КМУ від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» суперечить Конституції України, Кодексу законів про працю та міжнародним актам. Внаслідок незаконного відсторонення від роботи він зазнав протиправного втручання в право на працю через примушування до щеплення, яке проводиться в порушення закону, був позбавлений можливості заробляти собі на життя власною працею, а також був підданий дискримінації за ознакою стану здоров`я, а тому його порушені права підлягають захисту та відновленню.
На підставі наведеного позивач просить скасувати наказ про відсторонення ОСОБА_1 від роботи №248-к/тр від 08 грудня 2021 року та зобов`язати ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» допустити його до роботи на посаді інженера-конструктора 3 категорії, а також стягнути з ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день ухвалення рішення суду.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2022 рокупозов задоволено.
Скасовано наказ Державного підприємства «Луцький ремонтний завод «Мотор» №248-к/тр від 08 грудня 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.
Зобов`язано Державне підприємство «Луцький ремонтний завод «Мотор» допустити ОСОБА_1 до роботи на посаді інженера-конструктора 3 категорії.
Стягнуто з Державного підприємства «Луцький ремонтний завод «Мотор» в користь ОСОБА_1 57 171 (п`ятдесят сім тисяч сто сімдесят один) гривень 80 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу обрахований судом без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
Стягнуто з Державного підприємства «Луцький ремонтний завод «Мотор» на користь ОСОБА_1 3300 (три тисячі триста гривень) гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнуто з Державного підприємства «Луцький ремонтний завод «Мотор» в дохід держави 1 984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривень 80 копійок судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду,відповідач ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» подав апеляційну скаргу, покликаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати, в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що Наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 01 листопада 2021 року №2393 внесені зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, до якого віднесені підприємства, установи та організації, включені до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» входить до вищевказаного переліку. А тому, всі працівники підприємства були письмово повідомлені про необхідність надати в термін до 08 грудня 2021 року документ, що підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 (двох або однієї дози) або висновку лікаря про наявність протипоказань до вакцинації. 08 грудня 2021 року на підставі доповідної записки директора з управління персоналом та соціальних питань підприємства видано наказ ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» №248-к/тр «З кадрових питань» про відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року працівників за списком, що додається до наказу, на час відсутності щеплення проти COVID-19. У цьому наказі зазначені умови, при дотриманні яких відсторонені працівники будуть поновлені на роботі. Таким чином, позивача було відсторонено від роботи. Питання про можливість дистанційної роботи позивача не розглядалась, оскільки його робота пов`язана з обробкою інформації з обмеженим доступом. Крім того, законодавством не передбачено такої альтернативи. Незважаючи на відсторонення від роботи своїх працівників, підприємство вживало заходів для їх матеріального забезпечення, зокрема, позивачу було виплачені дві премії в розмірі 7200 гривень та 5500 гривень. Видаючи оскаржуваний наказ, підприємство діяло виключно в межах своїх повноважень та у відповідності до діючих нормативно-правових актів. Тимчасове увільнення працівника від виконання ним трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах, встановлених законом) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Підсумовуючи, представник відповідача зазначає, що ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» на підставі ст. 46 КЗпП України, ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року №1236, Наказу Міністерства здоров`я України від 01 листопада 2021 року №2393 правомірно відсторонив позивача від роботи без збереження заробітної плати, а відмова позивача від щеплення суперечить діючим нормативно-правовим актам.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Заслухавши пояснення позивачата представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного
Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 працює в ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» на посаді інженера-конструктора третьої категорії в технологічному бюро №4. Наведене підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а.с. 9-13).
ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» є суб`єктом літакобудування, відноситься до літакобудівної промисловості, створене з метою ремонту військової авіаційної техніки за державним замовленням для потреб Міністерства оборони України, зарубіжних замовників, засноване на державній формі власності, включене до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого Постановою КМУ №83 від 04 березня 2015 року, відноситься до підприємств оборонно-промислового комплексу згідно з розпорядженням КМУ №70-р від 12 лютого 2014 року, а також Постановою КМУ №1221 від 29 грудня 2010 року включене до складу Державного концерну «Укроборонпром».
Після оприлюднення Наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 01 листопада 2021 року №2393 працівників ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор», в тому числі позивача ОСОБА_1 , письмово повідомлено про те, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, працівникам необхідно до 08 грудня 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, наприклад: 1) документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації або однієї дози вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в звичайних ситуаціях; 2) міжнародний внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою однодозної вакцини або двома дозами дводозної вакцини (зелені сертифікати), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; 3) висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 за формою №028-1/о, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1159/19897. У цьому ж письмовому повідомленні ОСОБА_1 попереджено про те, що в разі якщо до 08 грудня 2021 року він не надасть одного із вищезазначених документів, 09 грудня 2021 року він буде відсторонений від роботи без збереження заробітної плати (а. с. 14-15).
Наказом ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» №248-к/тр від 08 грудня 2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а. с. 16).
На виконання наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25 лютого 2022 року №380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153» ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» видано наказ №55-к/тр від 10 березня 2022 року, відповідно до п. 2.3 якого ОСОБА_1 допущено до роботи з 11 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні.
Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Конституційний Суд України у Рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.
Згідно зі статтею 46 КЗпП України допускається відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
У законодавстві відсутнє чітке визначення поняття відсторонення від роботи. За своїм змістом це призупинення трудових відносин, яке полягає у тимчасовому увільненні працівника від виконання трудових обов`язків з метою відвернення та/або попередження негативних наслідків.
Зокрема, з метою запобігання виникненню і поширенню інфекційних захворювань, небезпечних для населення, законодавство України про охорону здоров`я передбачає відсторонення від роботи у разі необґрунтованої відмови або ухилення працівника від обов`язкового щеплення.
Так, у статті 30 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 № 2801-XII закріплена можливість запровадження щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань проведення обов`язкових медичних оглядів, профілактичних щеплень, карантинних заходів в порядку, встановленому законами України.
Спеціальними законами у цій сфері є Закон України Про захист населення від інфекційних хвороб від 06.04.2000 №1645-ІІІ (далі - Закон №1645-ІІІ).
Частинами першою та другою статті 12 цього Закону визначено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій , виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до: зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб . У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт . Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Відтак Закон №1645-ІІІ регулює кілька важливих у цій справі питань:
1) до обов`язкових профілактичних щеплень віднесені ті, які включені до календаря щеплень, а також ті, що запроваджені проти поширення інфекційних хвороб.
Наказом Міністерства охорони здоров`я від 25.02.2020 №521 до Переліку особливо небезпечних інфекційних хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 1995 року № 133, включений COVID-19 .
2) перелік працівників, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, тобто Міністерством охорони здоров`я ( МОЗ).
Згідно із Наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки державизатвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83;
- працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт:
- у разі ухилення чи відмови від обов`язкового щеплення,
- та у порядку, встановленому законом.
На час винесення оскаржуваного наказу, як і на даний час, порядок відсторонення від роботи працівників через ухилення чи відмову від проходження обов`язкового профілактичного щеплення законом не врегульований .
Законодавство України з цього питання містить лише кілька окремих положень:
порядок і терміни проведення профілактичних щеплень , в тому числі обов`язкових, визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина третя статті 27 Закону України Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення від 24.02.1994 №4004-ХІІ),
профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків (частина шоста, сьома статті 12 Закону №1645-ІІІ),
для забезпечення своєчасного проведення профілактичних щеплень лікар, інший визначений медичний працівник, в усній або письмовій формі запрошують до закладу охорони здоров`я або до місця надання медичних послуг осіб, які підлягають щепленню у день, визначений для проведення щеплень. У разі виявлення медичних протипоказань до щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року N 551, особа направляється на комісію з питань щеплень, створену наказом по закладу охорони здоров`я. Факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою N 063-2/о, підписується як громадянином, так і медичним працівником . (пункти 7, 15,17 Положенням про організацію і проведення профілактичного щеплення, затверджений Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 N595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року N 551)),
відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили (пункт 46-1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 N 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2").
Системний аналіз наведених норм дає суду підстави для висновку, що за відсутності законодавчо визначеного алгоритму дій, відсторонення працівника від роботи через ухилення чи відмову від обов`язкового профілактичного щеплення допускається за умов:
- виникнення у працівника обов`язку пройти таке щеплення, про що він має бути проінформований,
- надання працівникові розумного строку для проходження медичного огляду та отримання щеплення чи документу про протипоказання,
- документування факту відмови чи ухилення від щеплення. При цьому, відмова від обов`язкового профілактичного щеплення згідно з ч.7 ст.12 Закону №1645-ІІІ повинна бути засвідчена лікарем,
- видання керівником підприємства, установи, організації наказу про відсторонення працівника від роботи із зазначенням конкретної правової і фактичної підстави (ухилення чи відмова) та строку відсторонення.
Судом встановлено, що позивач є працівником підприємства, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.
Обов`язковість профілактичного щеплення від COVID-19 для працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 введена Наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням , який набув чинності 08.11.2021 .
Отже, з цієї дати у позивача виник обов`язок пройти профілактичне щеплення протягом розумного строку.
Будь-яких доказів на підтвердження того, що у позивача є протипоказання до проведення вказаного профілактичного щеплення суду не надано.
Отже, судом встановлено, що позивач, який працює у ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» (Підприємства, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави)на посаді інженера-конструктора третьої категорії в технологічному бюро №4, підлягає обов`язковій вакцинації.
З урахуванням того, що позивач ОСОБА_1 відмовився від обов`язкової вакцинації, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що роботодавець не правомірно відсторонив його від роботи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.
У справі «Соломахін проти України (рішення від 15 березня 2012 року) ЄСПЛ зробив правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні.
Верховний Суд у своїй постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим.
Окрім того, Верховний Суд у своїй постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визначаються найвищою соціальною цінністю. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах.
З огляду на викладені правові позиції наявні підстави вважати, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законодавстві, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.
У пунктах а, б статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено, що громадяни України зобов`язані, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.
Отже, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону здоров`я людей, по своїй суті має на меті застосування захисних, а не каральних заходів.
Таким захисним заходом законодавством визначено відсторонення від роботи.
Відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, відповідно, позбавлення позивача засобів для існування, проте це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме такий шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.
Право на медичну таємницю закріплене в Основах законодавства України про охорону здоров`я.
Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Право на таємницю про стан здоров`я, закріплене у статті 286 ЦК України.
Разом з тим, інформації про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає, а тому COVID-сертифікат не є медичною таємницею, як стверджує позивачка.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Статтею 46 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці»).
З врахуванням того, що позивача правомірно відсторонили від роботи, та того, що у зазначений період вона не виконувала трудових обов`язків, а тому і немає підстав для стягнення в користь позивачки заробітної плати за період її відсторонення від роботи.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Зважаючи на це, не право на працю, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні.
Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю.
Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян.
Індивідуальне право працівника відмовитися від щеплення протиставляється загальному праву інших працівників, які зробили щеплення, з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я.
Отже, держава, встановивши правило про те, що працівники, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відстороняються від роботи, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх вихованців і працівників дитячого садка, а й захищає таким чином самого працівника, який не отримав щеплення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача Державного підприємства «Луцький ремонтний завод «Мотор» задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2022 року в даній справі скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Луцький ремонтний завод «Мотор» про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 червня 2022 року.

Головуючий 

Судді :