Постанова                                  
Іменем України                                  
                                                                       
25 травня 2022 року
м. Київ
 
справа 583/1254/21
провадження № 61-11531св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В.,
 
учасники справи: 
заявник (боржник) -  ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - державний виконавець Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Степанова Аліна Володимирівна,
заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 квітня 2021 року, постановлену у складі судді Ільченко В. М., та постанову Сумського апеляційного суду від 23 червня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., 
Кононенко О. Ю., Левченко Т. А. 
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Степанової А. В (далі - державний виконавець).
Скаргу мотивував тим, що 19 лютого 2021 року на примусове виконання Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Дарницький ДВС) направлено виконавчий лист № 583/2211/20, виданий 14 січня 2021 року Охтирським міськрайонним судом Сумської області про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 
у спілкуванні та участі у вихованні малолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вказував, що 31 березня 2021 року через Автоматизовану систему виконавчого провадження (далі - АСВП) йому стало відомо про закриття ВП № 64636017. Зазначав, що згідно з постановою державного виконавця про закриття виконавчого провадження, рішення суду боржницею не виконано та не може бути виконане без її участі, у зв`язку з чим 29 березня 2021 року державним виконавцем направлено до органів поліції повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. Заявник стверджував, що дії державного виконавця є протиправними, оскільки вона проігнорувала його заяву від 20 березня 2021 року, якою він повідомляв про відоме йому місце навчання дітей та те, що боржниця продовжує чинити перешкоди у спілкуванні та вихованні їх спільних дітей. Крім того, державний виконавець формально вжила заходи у вигляді накладення двох штрафів та повідомлення вчинення боржницею кримінального правопорушення, інші заходи щодо виконання рішення суду нею не застосовані, а саме: не винесена постанова про встановлення тимчасового обмеження у керуванні транспортними засобами, не направлено до суду подання про тимчасове обмеження боржниці у праві виїзду за межі України. 
 
ОСОБА_1 просив суд скасувати постанову державного виконавця Дарницького ВДВС про закінчення виконавчого провадження від 31 березня 2021 року ВП 64636017.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 квітня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постановою Сумського апеляційного суду від 23 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 квітня 2021 року залишено без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що рішення про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей виконувалось у порядку, визначеному статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі дії вчинені у межах повноважень державного виконавця, порушень прав стягувача не встановлено.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 квітня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 23 червня 2021 року, ухвалити судове рішення про задоволення скарги.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
14 липня 2021 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Охтирського міськрайонного суду Сумської області. 
У липні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій надали неправильну оцінку зібраним доказам, що призвело до ухвалення помилкового рішення.
Стягувачем запропоновано, як один із варіантів виконання судового рішення без участі боржника, - направлення вимоги державного виконавця до навчальних закладів, у яких навчаються діти. Однак заява державним виконавцем не була розглянута.
Заявник стверджує, що державний виконавець не вчинила всі виконавчі дії, передбачені частиною третьою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права             у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду 
від 20 січня 2021 року у справі № 619/562/18 (провадження 
№ 61-39095св18).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У серпні 2021 року Дарницький ВДВС подав до Верховного Суду відзив, 
у якому просив касаційну скаргу залишити без розгляду, а ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 квітня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 23 червня 2021 року - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
16 лютого 2021 року Охтирським міськрайонним судом Сумської області видано виконавчий лист № 583/2211/20 про зобов`язання ОСОБА_2 
не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні та участі у вихованні малолітніх: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Постановою державного від 26 лютого 2021 року відкрито виконавче провадження ВП № 64636017 з примусового виконання виконавчого листа № 583/2211/20, виданого 16 лютого 2020 року Охтирським міськрайонним судом Сумської області, стягувач - ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_3 .
 
Постановами державного виконавця від 04 березня 2021 року та 22 березня 
2021 року на боржника ОСОБА_2 накладені штрафи за невиконання судового рішення без поважних причин та встановлений строк виконання рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії.
 
29 березня 2021 року державним виконавцем направлено повідомлення до органу досудового розслідування про вчинення боржником кримінального правопорушення.
 
31 березня 2021 року постановою державного виконавця у ВП № 64636017 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 583/2211/20, виданого 16 лютого 2020 року Охтирським міськрайонним судом Сумської області на підставі вимог пункту 11 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки рішення суду не виконане та не може бути виконано без участі боржника.
 
13 квітня 2021 року стягувачу ОСОБА_1 державним виконавцем направлено відповідь № Б-3425 на його звернення, якою стягувачу надано роз`яснення з приводу застосування статей 63, 64, 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Мотивувальна частина 
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
 
Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення передбачено положенням статтею 63  Закону України «Про виконавче провадження».
 
Згідно з частиною шостою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
За рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
 
Відповідно до частин другої-третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню  - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну, відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
 
Відповідно до пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.
 
Тлумачення наведеної норми права свідчить про те, що підставою для закінчення виконавчого провадження є виконання рішення боржником.
Зазначене положення закону має застосовуватися не формально, а сутнісно, коли рішення суду реально й фактично виконано, з огляду на таке. 
 
Забезпечення виконання судового рішення є обов`язком держави, яка повинна забезпечувати ефективні системи виконання судових рішень, а також функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалено обов`язкове судове рішення.
 
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили (рішення Європейського суду з прав людини «Горнсбі проти Греції»     від 19 березня 1997 року, «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня   1999 року). 
 
У цій справі державний виконавець під час вчинення виконавчих дій з примусового виконання судового рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, у постанові про відкриття виконавчого провадження встановила обов`язки, визначені частиною шостою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».
Після проведеної перевірки та встановлення невиконання боржником рішення без поважних причин, 04 березня 2021 року та 22 березня 2021 року державний виконавець винесла постанови про накладення штрафу. Установивши повторне невиконання рішення суду, державний виконавець надіслала до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення злочину та винесла постанову про закриття виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 39, частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Установивши, що державний виконавець вчинила всі, передбачені статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо примусового виконання рішення суду, суди правильно відмовили у задоволенні скарги ОСОБА_1 .
 
Доводи заявника про те, що у разі невиконання особисто боржником судового рішення державний виконавець повинен був направити вимогу державного виконавця до навчальних закладів, у яких навчаються його діти, як один із варіантів виконання судового рішення без участі боржника, що узгоджуватиметься з вимогам частини третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів спростовує з огляду на таке.
 
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2021 року зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 
у спілкуванні та участі у вихованні спільних дітей.
Тобто, боржника ОСОБА_2 зобов`язано вчинити певні дії (утриматись від їх вчинення) особисто, а вимога стягувача про виконання рішення без участі боржника ґрунтуються на неправильному тлумаченні закону та суперечать положенням статті 63 Закону України «Про виконавче провадження». 
Крім того, навчальні заклади, до яких стягувач наполягав направити вимогу для виконання судового рішення без участі боржника, не є сторонами виконавчого провадження, а тому державний виконавець за Законом не має повноважень зобов`язувати їх до будь-яких дій. 
 
Посилання ОСОБА_1 як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду 
від 20 січня 2021 року у справі № 619/562/18 (провадження 
№ 61-39095св18), не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справі, на яку посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини. 
 
У справі № 619/562/18, на яку міститься посилання як на приклад неоднакового застосування норм права у подібних правовідносинах, судами встановлено, що боржник самостійно не виконував рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 листопада 2015 року та Апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2016 року, а державний виконавець не вчиняв виконавчі дії, визначені статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», протягом двох років (до повернення виконавчого документа) 
 
Наведене свідчить про те, що хоча вимоги в обох справах і стосувалися виконання судового рішення немайнового характеру, проте обставини у справі № 619/562/18 різняться зі справою, яка є предметом касаційного перегляду.
 
Стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» в поєднанні зі статтею 63 цього Закону регулює питання виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною та про визначення способу участі у вихованні дитини.
 
Положеннями цієї статті передбачено, що виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 620/3201/19 (провадження № К/9901/4044/20).
 
Колегія суддів зазначає, що поняття «побачення з дитиною», яким оперує стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», має більш широке тлумачення, тобто законодавець передбачає, що норми цієї статті Закону мають застосовуватися при виконанні судових рішень, зокрема, про встановлення побачення з дитиною, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, про визначення способу участі у вихованні дитини.
 
Отже, якщо боржник у подальшому, після закінчення виконавчого провадження, перешкоджатиме стягувачу у спілкуванні та участі у вихованні малолітніх дітей, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. 
 
Рішення про усунення перешкод у побаченні (спілкуванні) з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.
 
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 вересня 2020 року у справі № 824/308/20-а (провадження № К/9901/14139/20).
 
Інші доводи касаційної скарги переважно зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
 
Суди попередніх інстанцій виконали вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідили і оцінили докази та встановили обставини у справі, правильно застосували положення статей 26, 63 Закону України «Про виконавче провадження» до спірних правовідносин.
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 квітня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 23 червня 
2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                              Б. І. Гулько
 
                                                                                                           Г. В. Коломієць
 
                                                                                                          Р. А. Лідовець
 
                                                                                                           Ю. В. Черняк