Номер провадження: 22-ц/813/1678/22 
Номер справи місцевого суду: 509/3856/16-ц
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.05.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
при секретарі: Павлючук Ю.В., 

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах недієздатної ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 , про витребування житлового будинку та земельної ділянки, - 

в с т а н о в и в:

20 жовтня 2016 року ОСОБА_2 в інтересах недієздатної ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, яка із посиланням на  ст. 55 ЦК УРСР просила суд визнати недійсними нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 27 березня 2000 року (реєстрові №№ 532,531), укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідно до яких остання продала, а відповідачка купила належний ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , позначений на плані під літ. «А,а,а1» житловою площею 68,6 кв.м, та надвірні споруди: гараж під літ. «В,в», дві літні кухні під літ. «Г», «Б», підвал під літ. «Д», вбиральня-душ під літ. «Ж», кладова під літ. «И», хозблок під літ. «К», спорудження під №№ 1-3, а також земельну ділянку, площею 0,133 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) за тією ж адресою: АДРЕСА_1 . Позов обґрунтовано тим, що про укладенні спірних договорів позивачці стало відомо під час збору документів для оформлення опіки над матір`ю ОСОБА_3 , котра у подальшому рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 вересня 2016 року була визнана недієздатною з призначенням над нею опіки в особі доньки ОСОБА_5 . На час укладення спірних договорів ОСОБА_3 в силу захворювання не розуміла значення та наслідки своїх дій. Позивачка стверджує, що гроші за вищевказаними договорами матір`ю не отримувались, а самі об`єкти нерухомості нікому не передавались.      
Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
18 травня 2018 року відповідачка звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області із заявою про перегляд заочного рішення. 
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 травня 2018 року заяву про перегляд заочного рішення задоволено та направлено справу до автоматичного розподілу. 04 червня 2018 року вищевказана цивільна справа надійшла до провадження судді Кириченко П.Л..
03 вересня 2018 року ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 , про витребування спірних житлового будинку та земельної ділянки.
Позов обґрунтовано тим, що 27 березня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були укладені договори купівлі-продажу, відповідно до яких ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купила вищевказані житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку. Продаж відбувся за згодою чоловіка ОСОБА_3 – ОСОБА_4 . В теперішній час зазначене нерухоме майно вибуло із володіння ОСОБА_1 та знаходиться, як стверджується у позові, у фактичному володінні ОСОБА_3 , за якою зареєстроване право власності. З посиланням на ст. ст.  317, 321, 387 ЦК України  просить витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 житловий будинок із надвірними спорудами та земельну ділянку.  
Зустрічний позов прийнятий до розгляду та об`єднаний судом в одне провадження із первісним позовом. В ході розгляду справи будь-яких заяв про зміну підстав або предмету зустрічного позову до суду не надходило, з чого вбачається, що ОСОБА_1 наполягає на задоволенні зустрічного позову у первісній редакції.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть від 17 вересня 2018 року, а/з 9601. 28 травня 2019 року за клопотання адвоката Слободяника Олексія Ігоревича позивачку ОСОБА_5 залучено в якості правонаступника на стороні позивача.
Під час судового розгляду адвокат Слободяник Олексій Ігоревич в інтересах позивачки ОСОБА_5 підтримав первісні позовні вимоги, зустрічний позов не визнав.
Відповідачка ОСОБА_1 до суду не з`явилась, від її представника, адвоката Зарецького Іллі Геннадійовича, в день судового розгляду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке було визнано судом необґрунтованим.
Третя особа за зустрічним позовом про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду не з`явився, направив до матеріалів справи нотаріально посвідчену заяву, в якій просив суд позов ОСОБА_5 задовольнити.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 березня 2020 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу задоволено.
Суд визнав договір купівлі-продажу від 27.03.2000 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , щодо житлового будинку позначеного на плані під літ. «А,а,а1» житловою площею 68,6 кв.м та надвірних споруд: гаражу під літ. «В,в», 2 літніх кухонь під літ. «Г», «Б», підвалу під літ. «Д», вбиральні-душу під літ. «Ж», кладової під літ. «И», хозблоку під літ. «К», споруджень під №№ 1-3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Паченко О.О., реєстр №532 від 27.03.2000 року недійсним;
визнав договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27.03.2000 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , площею 0,133 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Паченко О.О., реєстр №531 від 27.03.2000 року недійсним;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави суму судового збору у розмірі 640 гривень.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 , про витребування нерухомого майна відмолено.
Суд скасував заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
земельну ділянку площею 0,133 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , які були застосовані відповідно до ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.07.2018 року.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
 На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого: 
Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 05 травня 2022 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та у відповіді адвоката Слободяника Олексія Ігоревича в інтересах позивача ОСОБА_5 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, зазначено, що цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.
Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).
За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно із частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1–3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до  статті 55 ЦК УРСР, 1963 року, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна із сторін зобов`язана повернути іншій усе отримане за угодою. Стороні, яка, у момент здійснення угоди, не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, відшкодовуються іншою стороною понесені витрати, втрата або пошкодження її майна, якщо вона знала або повинна була знати про такий стан особи, що уклала з нею угоду.
За правилом статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті – за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину.
Пунктом 10 постанови Пленуму від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами), який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, Верховий Суд України роз`яснив, що правила ст. 55 ЦК УРСР поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад та ін.). Для визначення наявності такого стану на момент укладення угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.
У пункті 16 постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Згідно із приписами статей  67, 72 ЦК України, опікун зобов`язаній вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів подопічного, дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах.
Судом першої інстанції встановлено, що впродовж багатьох років мати позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована з 1992 року та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , страждала на хронічний, стійкий психічний розлад здоров`я.
З 1988 року ОСОБА_3 була інвалідом II групи по психічному захворюванню, з 1992 року – інвалідом II групи безстроково. З 1988 року перебувала на «Д» обліку у психіатра Овідіопольського району Одеської області з діагнозом «віддалені наслідки нейроінфекції у вигляді діенцефальних припадків». Неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні в ОПЛ  №2 з діагнозом «психоз на ґрунті органічного ураження ЦНС (нейроінфекція). Рецидивуючий вербальний галюциноз на фоні вираженого психоорганічного синдрому», що підтверджуються медичними довідками, виписками з історії хвороби.
В січні 2016 року ОСОБА_3 перенесла інсульт, стан її здоров`я погіршився, у зв`язку з чим задля забезпечення її особистих немайнових і майнових інтересів позивачка, яка є донькою ОСОБА_3 , звернулась до суду із заявою про визнання її недієздатною та встановлення над нею опіки.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20.09.2016 року по справі 509/1534/16-ц, яке набрало законної сили 03.10.2016 року,   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була визнана недієздатною та позивачка ОСОБА_5 призначена опікуном над нею.
З матеріалів справи вбачається, що у квітні 2016 року, під час збору документів для оформлення опіки, на підставі листа приватного нотаріуса Панченко О.О. позивачці стало відомо, що у 2000 році були укладені договори, згідно з якими її мати продала, а відповідачка ОСОБА_1 купила належні матері житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому, як пояснив у судовому засіданні представник позивачки, спірним будинком і ділянкою користувалась ОСОБА_3 , а ОСОБА_5 продовжує користуватись ним й на сьогоднішній день. У володінні ОСОБА_1 дане майно ніколи не перебувало.
За відомостями Державного реєстру речових прав права власності на ці об`єкти нерухомості зареєстровані за ОСОБА_3 .
Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №304 від 20.07.2016р., складеному експертною комісією КУ «Одеський обласний медичний центр психіатричного здоров`я», з 1995 року ОСОБА_3 страждає на хронічний психічний розлад у вигляді вираженого стійкого психоорганічного синдрому із хронічним органічним галюцінозом (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «Р07.9» за Міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду). При цьому, ступінь враженості розладів її когнітивних та емоційно-вольових функцій у дійсний час, настільки виражений, що абсолютно позбавляє її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Будь-яких доказів, які спростовують висновки комісії експертів, сторонами до матеріалів справи не надано. Щодо доводів сторони відповідача за первісним позовом про реєстрацію ОСОБА_3 як фізичної особи – підприємця, про укладення договору купівлі-продажу будинку зі згоди третьої особи ОСОБА_4 , то відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 29.08.2018 року останнім вказано, що з 1982 року він припинив сумісне проживання та будь-які стосунки з ОСОБА_3 ; за частку будинку у 1982 році отримав від ОСОБА_3 грошову компенсацію; на будинок не претендував, не вважав його своїм, юридична доля будинку його не цікавила. Згоду на укладення угоди надав лише формально, оскільки шлюб між ними не був розірваний. Обставини продажу будинку йому не відомі. ОСОБА_4 просив суд позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити в повному обсязі.
  Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сам по собі факт реєстрації померлої як ФОП не може слугувати підтвердженням її здатності розуміти значення своїх дій станом на 27.03.2000 року та керувати ними, за умови наявності в матеріалах справи медичних документів, що у своїй сукупності переконливо свідчать про зворотне.
Тому, враховуючи, що станом на момент підписання оспорюваних договорів купівлі-продажу від 27.03.2000 року продавець нерухомого майна недієздатна ОСОБА_3 , яка з 1995 року страждала на хронічний психічний розлад, перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, у суду є достатні підстави для задоволення первісного позову та визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними, з урахуванням приписів статті 55 ЦК УРСР, 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин.
Враховуючи, що угоди купівлі-продажу нерухомого майна від 27.03.2000 року визнані недійсними, то право власності на це майно і відповідно, право на його захист шляхом витребування у ОСОБА_1 не виникло. 
Посилання відповідача зав первісним позовом ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що законних підстав для визнання правочинів недійсними немає, не приймаються до уваги за таких підстав.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які  надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та  швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України  передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають    право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.  Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, позивачем ОСОБА_5 в судовому засіданні доведено належним чином підстави первісного позову, а саме, наявність підстав для визнання правочинів недійсними за статтею 55 ЦК УРСР.
У пункті 5 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України, роз`яснив, що «відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину. так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину».
Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року №6-605цс16, згідно із якою: «правом на оскарження правочину наділена також особа, яка не була стороною правочину, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».
Згідно із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі  №6-1512цс16, також передбачено, що однією із обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.
Вирішуючи аналогічне питання Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зробив наступний правової висновок: «Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).
Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою – п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Аналіз статті 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині першій статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».
Вирішуючи питання правомірності правочину Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі №521/19976/16 (провадження №61-39392св18 виходив з наступного: «при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За наслідками розгляду такого спору судом має бути з`ясовано питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлено не лише наявність підстав, визначених законом, для визнання правочину недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому саме полягає вказане порушення, що має істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду».
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції встановлена наявність належних та допустимих доказів того, що під час складання договорів купівлі-продажу від 27 березня 2000 року   ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, проведеною експертизою було встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_3 у момент складання нею оспорюваних правочинів розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними за статтею 55 ЦК УРСР.
Позивач ОСОБА_5 має право на захист свого права у випадку порушення її відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що відповідачем порушено її право на спадкове майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України це право підлягає судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для задоволення первісного позову та відсутні підстави для задоволення зустрічного позову. 
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволенні зустрічного позову немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 05 травня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік