Постанова
Іменем України
11 травня 2022 року 
м. Київ
справа № 2-430/09
провадження № 61-12614св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В., 
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Бородянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Карасьов Руслан Михайлович,
заінтересована особа -  ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 на ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 15 лютого 2019 року у складі судді Міланіч А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2019 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст скарги
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постановустаршого державного виконавця Бородянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - Бородянський РВ ДВС ГТУЮ у Київській області) Карасьова Р. М. від 28 грудня 2018 року про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 16 326,11 грн. 
Скарга обґрунтована тим, що постанова державного виконавця є незаконною, оскільки заборгованість за виконавчим листом, який виданий Бородянським районним судом Київської області 14 травня 2009 року про стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виникла з об`єктивних причин: виконавчий лист втрачений при зміні місця розташування організації, заявник тривалий час не мав заробітку, стягувач до 2018 року перебувала у місцях позбавлення волі й ті кошти, які заявник перераховував, поверталися як неотримані. Крім того, здійснювалося стягнення за іншими судовими рішеннями, у 2016 році заявник поніс великі витрати у зв`язку з лікуванням сина ОСОБА_4 . 
З березня 2018 року він погашає заборгованість зі сплати аліментів частинами та сплачує поточні аліменти щомісяця. 
Просив скасувати оскаржувану постанову про накладення шрафу у виконавчому провадженні № 13685723.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної  інстанцій 
Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 15 лютого 2019 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 травня 2019 року, у задоволенні скарги відмовлено. 
Відмовивши в задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що державний виконавець діяв правомірно, згідно з абзацом третім частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), оскільки на момент винесення постанови боржник ОСОБА_1 мав заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 32 652,23 грн, що перевищував суму платежів за три роки. Заявник не надав суду доказів на обґрунтування поважності причин непогашення заборгованості зі сплати аліментів у період з 2009 до 2018 року. ОСОБА_1 має сплачувати аліменти у розмірі 350,00 грн щомісяця.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 15 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2019 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення скарги. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, суди неправильно застосували норми матеріального права і порушили норми процесуального права.
Суди не врахували доводів скарги про конституційний принцип незворотності дій закону у часі. Статтю 71 Закону № 1404-VIII, якою передбачено накладення на боржника штрафу за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупий розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, доповнено відповідною частиною згідно із Законом України від 03 липня 2018 року № 2475 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності в цій частині через 30 днів із дня опублікування у газеті «Голос України» повідомлення Державної судової адміністрації України про початок функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів (далі - Закон № 2475). 
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про правомірність дій державного виконавця при винесенні оскаржуваної постанови. 
Поза увагою судів залишилось те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла за період, що передував прийняттю Закону, який посилив відповідальність. 
Державний виконавець не врахував, а суди не надали належної оцінки тому факту, що протягом 2018 року ОСОБА_1 погашає заборгованість зі сплати аліментів частинами, що свідчить про визнання ним аліментної заборгованості та дійсність намірів щодо її погашення. 
Суд першої інстанції проігнорував клопотання представника заявника про направлення запиту до Бородянського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області для одержання інформації щодо розпорядження виконавчою службою залишком коштів від реалізації арештованого автомобіля заявника після його реалізації та погашення кредитного боргу перед ПАТ «Кредобанк». 
Суд першої інстанції, безпідставно відхиливши клопотання представника заявника про відкладення судового розгляду скарги 15 лютого 2019 року за неможливості взяти участь у її розгляді, розглянув скаргу без участі ОСОБА_1 чи його представника, постановив у справі незаконну й необґрунтовану ухвалу про відмову в задоволенні скарги.  
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. 
У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2021 року касаційне провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21).
Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2022 року касаційне провадження у справі поновлено.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що у провадженні Бородянського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області знаходиться виконавче провадження № 13685723 з виконання виконавчого листа, виданого Бородянським районним судом Київської області 14 травня 2009 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 350,00 грн щомісяця, починаючи з 14 травня 2009 року та до досягнення дитиною повноліття. 
Постановою старшого державного виконавця Бородянського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області  Карасьова Р. М. від 28 грудня 2018 року на підставі пункту 16 частини третьої статті 18, абзацу третього частини чотирнадцятої статті 71 Закону на боржника ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 50 відсотків від суми заборгованості зі сплати аліментів, що становить 16 326,11 грн, оскільки з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання у ОСОБА_1 утворилася заборгованість зі сплати аліментів, розмір якої за період з 14 травня 2009 року до 28 грудня 2018 року становить 32 652,23 грн, що перевищує суму відповідних платежів за три роки.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у липні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами                       (частина перша статті 18 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII (тут і далі чинного на час винесення оскаржуваної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення державного виконавця про накладення на нього штрафу у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно із частиною першою статті 71 Закону № 1404-VIII виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.
Відповідно до абзаців третього та п`ятого частини чотирнадцятої статті 71 Закону № 1404-VIII за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.
Згідно з пунктом 8 глави XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (далі - Інструкція № 512/5), виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону.
Суди встановили, що постановою старшого державного виконавця Бородянського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області  Карасьова Р. М. від 28 грудня 2018 року на боржника ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 50 відсотків від суми заборгованості зі сплати аліментів, що становить 16 326,11 грн, оскільки у боржника наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої (32 652,23 грн) перевищує суму відповідних платежів за три роки, а саме за період з 14 травня 2009 року до 28 грудня 2018 року. 
Надавши оцінку доводам скарги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувана постанова старшого державного виконавця Карасьова Р. М. про накладення на заявника штрафу прийнята відповідно до Закону, а ОСОБА_1 не довів порушення його прав.
Суд апеляційної інстанції із додержанням норм статей 367, 375 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками.
Верховний Суд погоджується із висновками судів, що оскаржувана постанова старшого державного виконавця Карасьова Р. М. про накладення на ОСОБА_5 штрафу прийнята відповідно до законодавства, а саме абзацу третього частини чотирнадцятої статті 71 Закону № 1404-VIII.
Щодо доводів касаційної скарги про принцип незворотної дії закону у часі, Верховний Суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
28 серпня 2018 року набрав чинності Закон № 2475-VIII, яким статтю 71 Закону                     № 1404-VIIIдоповнено частиною чотирнадцятою, зокрема, такого змісту: «За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу».
Законом № 2475-VIII частину четверту статті 11 Закону № 1404-VIII викладено в такій редакції: «Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року, справа № 2610/27695/2012, провадження № 14-37цс21, зазначила, що не вважається зворотною дією застосування закону або іншого нормативно-правового акта щодо триваючих правових відносин, якщо цей акт застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (це так звана безпосередня дія).
Законом № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, посилено відповідальність за несвоєчасну сплату аліментів, зокрема, запроваджено нарахування штрафів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за рік(20 відсотків суми несплачених аліментів), за два роки (30 відсотків суми несплачених аліментів), за три роки (50 відсотків суми несплачених аліментів).
Положення абзацу третього частини чотирнадцятої статті 71 Закону № 1404-VIII передбачають накладення штрафу у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів у певному розмірі, який дорівнює сумі відповідних платежів за три роки. Тобто зазначена норма права містить вказівку на суму заборгованості, за якої виникають підстави для накладення штрафу на боржника, а не на період її виникнення.
У справі, яка переглядається в касаційному порядку заборгованість зі сплати аліментів у розмірі, що зумовила застосування до заявника штрафу, утворилася до набрання чинності частиною чотирнадцятою статті 71 Закону № 1404-VIII та перевищувала суму відповідних платежів за три роки.
Старший державний виконавець Карасьов Р. М. правильно застосував частину чотирнадцяту статті 71 Закону № 1404-VIII до триваючих правовідносин, а саме до прав та обов`язків, що продовжувалися на момент набрання чинності зазначеними положеннями, застосувавши акт прямої дії у часі.
Дата виникнення заборгованості зі сплати аліментів не впливає на можливість застосування штрафу до боржника. Визначальним для вирішення справи є встановлення наявності такої заборгованості на час винесення постанови від 28 грудня 2018 року про накладення штрафу та її сума, з якою пов`язано визначення розміру штрафу.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції правильно витлумачив положення норм права і застосував до спірних правовідносин, залишивши судове рішення суду першої інстанції без змін.
Доводи касаційної скарги, що державний виконавець не врахував, а суди не надали належної оцінки тому факту, що протягом 2018 року ОСОБА_1 погашав  частинами заборгованість зі сплати аліментів, що свідчить про визнання ним аліментної заборгованості та дійсність намірів щодо її погашення, поважні причини несплати ним аліментів, а також, що суд першої інстанції проігнорував клопотання представника заявника про направлення запиту до Бородянського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області для одержання інформації щодо розпорядження виконавчою службою залишком коштів від реалізації арештованого автомобіля заявника після його реалізації та погашення кредитного боргу перед ПАТ «Кредобанк», не спростовують висновки судів про відмову у задоволенні скарги з огляду на таке.
Відповідно до частини третьої статті 195 СК Українирозмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом, й такі спори вирішуються за правилами цивільного судочинства.
Із змісту скарги випливає, що ОСОБА_1 не заперечує наявність заборгованість за аліментами, проте посилається на поважні причини її виникнення. 
Для застосування частини чотирнадцятої статті 71 Закону № 1404-VIII суд має встановити наявність такої заборгованості на час винесення постанови про накладення штрафу та суму, з якою пов`язано визначення розміру штрафу. Суди встановили такі обставини, ОСОБА_1 їх не спростував.
Доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання представника заявника про відкладення розгляду скарги судом першої інстанції 15 лютого 2019 року, чим позбавив заявника права надати додаткові докази, є необґрунтованими з таких підстав.
Згідно з частинами першою, другою статті 477 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Із матеріалів справи відомо, що 30 січня 2019 року у судовому засіданні був присутній ОСОБА_2 та його представник - адвокат Тищенко Л. М. (а .с. 35), у судовому засіданні 08 лютого 2019 року був присутій ОСОБА_1 , у судовому засіданні 15 лютого 2019 року був присутній ОСОБА_1 .
У заяві представника - адвоката Тищенко Л. М. про відкладення розгляду справи 15 лютого 2019 року зазначено про її участь в іншому судовому засіданні у справі, не зазначено про необхідність надання додакових доказів для обґрунтування скарги.
За змістом статті 477 ЦПК України неявка представника боржника за умови належного повідомлення про дату, час і місце розгляду скарги не перешкоджає  розгляду скарги.
У суді апеляційної інстанції в судовому засіданні 28 травня 2019 року брала участь представник ОСОБА_1 - адвокат Тищенко Л. М., яка мала право користуватися процесуальними правами відповідно до процесуального закону.
Отже, зазначені доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки суд розглянув скаргу на рішення державного виконавця відповідно до процесуального закону.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із судовими рішеннями у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи                          і перевірка їх доказами не належать до компетенції суду касаційноїінстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального                                           і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 15 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                І. Ю. Гулейков
                                                                                                          А. С. Олійник 
                                                                                                          С. О. Погрібний
                                                                                                          В. В. Яремко