ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
16 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 752/14562/19
провадження № 51-6058км21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча                                            ОСОБА_1 ,
судді:                                                    ОСОБА_2 ,  
ОСОБА_3 ,  
 
секретар судового засідання                 ОСОБА_4 ,
учасники  судового провадження:
прокурор                                                      ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019100010003024, 12019100010005383, стосовно  
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає в   АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурорвиклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі – Суд) про скасування ухвали та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого через м`якість.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор посилається на те, що суд апеляційної інстанції всупереч приписам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) не надав належної оцінки апеляційним вимогам прокурора, не навів в ухвалі достатніх доводів на їх спростування та не вказав переконливих підстав, на яких залишив апеляційну скаргу без задоволення. 
Зазначає, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням,належним чином не врахував конкретних обставин провадження, а саме того, що він неодноразово був засуджений за вчинення умисних корисливих злочинів, у тому числі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, проте висновків для себе не зробив, що свідчить про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства. Вважає, що ОСОБА_6 визнав вину тільки з метою уникнути справедливого покарання.
Стверджує, що в ході апеляційного перегляду провадження не встановлено достатніх підстав для застосування ст. 75 КК України, тобто застосовано закон, який не підлягає застосуванню.
 
Зміст судових рішень, у тому числі оскарженого, і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.
За ухвалою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок стосовно ОСОБА_6 – без зміни.
ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 23 червня 2019 року близько 12:30, перебуваючи на дев`ятому поверсі будинку АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу повторно таємно викрав належний ОСОБА_7 велосипед марки «Avanti», заподіявши потерпілому матеріальну шкоду в сумі 5500 грн. 
 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор підтримав подану касаційну скаргу.
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
 
Мотиви Суду
Висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 і правильності кваліфікації його дій прокурор у касаційній скарзі не оскаржує.
Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 419 КПК України в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції, зокрема, зазначаються: встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними; мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, не дотримався вказаних вимог закону.
У ч. 2 ст. 50 КК Українизазначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. 
За положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Таке рішення має бути належним чином умотивовано.
З матеріалів провадження вбачається, що прокурор, не погоджуючись з вироком, оскаржив його до суду апеляційної інстанції та просив ухвалити новий вирок через неправильне застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор указував, що суд першої інстанції при ухваленні вироку не взяв до уваги, що ОСОБА_6 раніше був неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, у тому числі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, проте висновків для себе не зробив, не працевлаштувався і знов вчинив новий корисливий злочин, що, на думку прокурора, свідчить про його вперте небажання стати на шлях виправлення. 
У ході апеляційного перегляду судового рішення апеляційний суд установив, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_6 та звільняючи його від відбування покарання з випробуванням, послався на наявність обставини, що пом`якшує покарання, – щирого каяття, а також на дані про особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, посередньо характеризується, не працює, хворіє. Суд першої інстанції розцінив ці обставини як такі, що дають підстави для відбування ОСОБА_6 покарання без ізоляції від суспільства
Крім того, апеляційний суд указав на те, що  ОСОБА_6 є особою з інвалідністю (ІІІ група), а також на відсутність матеріальних збитків у цьому провадженні та претензій до обвинуваченого з боку потерпілого.
Разом із тим, погоджуючись із застосуванням до  ОСОБА_6 судом першої інстанції положень ст. 75 КК України, апеляційний суд не звернув увагу, що у вироку не наведено переконливих мотивів для прийняття такого рішення і не вказано, як саме враховані судом обставини впливають на недоцільність відбування обвинуваченим покараннята які дані про особу засудженого дають підстави для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, з урахуванням конкретних  обставин кримінального провадження, зухвалості вчиненого злочину, відшкодування збитків шляхом повернення викраденого майна та наявності в обвинуваченого двох попередніх судимостей за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, не знятих і не погашених в установленому законом порядку, які не призвели до позитивних змін в його повединці та критичного ставлення до своїх діянь, оскільки  ОСОБА_6 протягом нетривалого періоду часу після звільнення з пенітенціарної установи знову вчинив новий корисливий злочин.
На думку Суду, висновки у вироку та ухвалі про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті – виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.
Проте апеляційний суд безпідставно погодився із рішенням суду першої інстанції про застосування до  ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, а тому необґрунтовано залишив його без зміни, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги прокурора з цього приводу.
Зазначене свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК Україниє підставою для скасування судового рішення.
Крім того, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок, не дотримався вимог ч. 2 ст. 419 КПКУкраїни, що перешкодило йому ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Таке порушення вимог кримінального процесуального закону вважається істотним і відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438КПК України також є підставою для скасування ухвали цього суду.
За таких обставин касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, ухвала— скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. 
Під час нового розгляду апеляційний суд повинен врахувати наведене та постановити законне й обґрунтоване рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 рокустосовно ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                           ОСОБА_3