Постанова
Іменем  України              
 
29 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 664/1667/20
провадження № 61-10033св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Друга Херсонська державна нотаріальна контора;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 січня 2021 року у складі судді Никифорова Є. О. та постанову Херсонського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Чорної Т. Г., Пузанової Л. В., Склярської І. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Друга Херсонська державна нотаріальна контора, про визнання договору іпотеки припиненим та вилучення записів з реєстрів.
 
Позовна заява мотивована тим, що 11 грудня 2007 року між ним та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») укладено договір про іпотечний кредит № HEC0GI0000002251, відповідно до умов якого позичальник отримав грошові кошти у сумі 50 000 грн та зобов`язався їх повернути до 11 грудня 2022 року. 
У забезпечення виконання договору про іпотечний кредит 11 грудня 2007 року між ним та банком укладено іпотечний договір № HEC0GI0000002251, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано належне йому на праві спільної сумісної власності нерухоме майно - трикімнатна квартира АДРЕСА_2 .
Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 01 березня 2012 року у справі № 2121/2-1588/11, яке набрало законної сили, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково та у рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № НЕС0GІ0000002251 від 11 грудня 2007 року в розмірі 13 755,76 дол. США, що еквівалентно 109 633,41 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 59,60 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , і належить ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк», з початковою ціною продажу предмета іпотеки 75 000 грн, з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. 
Вказував, що виконавчий лист у справі № 2121/2-1588/11 не видавався, виконавчі провадження, за якими ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є боржниками, станом на 24 квітня 2020 року до територіальних органів державної виконавчої служби Херсонської області не надходили.
Постановою Херсонського апеляційного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 664/2529/17 у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № НЕС0GІ0000002251 від 11 грудня 2007 року відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Вказував, що оскільки банк не реалізував своє право на отримання виконавчого документу з метою примусового виконання рішення, а отже, не реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, основне зобов`язання є фактично припиненим, а тому і забезпечувальне зобов`язання у вигляді іпотеки має бути припиненим.
Наявність записів про іпотеку порушує його права щодо вільного володіння, користування та розпорядження належним йому на праві власності майном, проте, відповідач добровільно не бажає виключити відомості про іпотеку з відповідних державних реєстрів.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд, визнати припиненим договір іпотеки № НЕС0GІ0000002251 від 11 грудня 2007 року, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Цюрупинського районного нотаріального округу Левківським І. П., зареєстрований в реєстрі за № 2721; вилучити з Державного реєстру правочинів запис за реєстраційним номером № 2559901 згідно витягу № 5120674 від 11 грудня 2007 року; вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна відомості про заборону на нерухоме майно згідно договору іпотеки за реєстраційний номером № 6202707, витяг № 15957707 від 11 грудня 2007 року; вилучити з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером № 6203053 згідно витягу № 15958643 від 11 грудня 2007 року.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 січня 2021 рок у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням. Сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропуску позовної давності) не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не є підставою для припинення іпотеки відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку».
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Херсонського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_5 , залишено без задоволення, а рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 січня 2021 року - без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сплив позовної давності до основної вимоги про стягнення боргу за кредитним договором, не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку», а тому обґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про припинення договору іпотеки від 11 грудня 2007 року.
Вимоги про вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційні номери обтяження від 11 грудня 2007 року № 2550001 та № 6202707, вилучення з Державного реєстру іпотек запису від 11 грудня 2007 року № 6203053 є похідними від вимоги про визнання припиненим договору іпотеки, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зазначені вимоги не підлягають задоволенню з огляду на відсутність правових підстав для задоволення основної вимоги.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У червні 2021 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 січня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначала неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-52цс13, що відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також заявник вказувала на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати  Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2021 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу №  664/1667/20 із Цюрупинського районного суду Херсонської області. 
 
У вересні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що через пропуск строку позовної давності банк втратив право задовольнити свої майнові вимоги за рахунок іпотечного майна, яким забезпечено таке зобов?язання; стороною відповідача не надано жодного доказу існування майнових вимог поза строками такої давності, чи не врегульованих кредитних зобов?язань між сторонами, у зв?язку з чим іпотечний договір має бути визнаний припиненим на підставі статті 17 Закону України «Про іпотеку». Вказувала, що наявність зареєстрованого обтяження на іпотечне майно після спливу строку позовної давності є незаконним втручанням у право особи на вільне володіння своїм майном.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що 11 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено іпотечний договір № HEC0GI0000002251, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передано в іпотеку банку належне йому нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Згідно пункту 8.1. іпотечного договору від 11 грудня 2007 року цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання зобов?язань сторін за цим договором.
 
На підставі іпотечного договору від 11 грудня 2007 року приватним нотаріусом Цюрупинського районного нотаріального округу Левківським І. П. внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження № 6202707 від 11 грудня 2007 року, та № 6203053 від 11 грудня 2007 року.
 
Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 01 березня 2012 року у справі № 2121/2-1588/11, яке набрало законної сили, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково та у рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № НЕС0GІ0000002251 від 11 грудня 2007 року в розмірі 13 755,76 дол. США, що еквівалентно 109 633,41 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 59,60 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , і належить ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк», з початковою ціною продажу предмета іпотеки 75 000 грн, з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. 
 
Встановлено, що виконавчий лист у справі № 2121/2-1588/11 не видавався, виконавчі провадження, за якими ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є боржниками, станом на 24 квітня 2020 року до територіальних органів державної виконавчої служби Херсонської області не надходили, що підтверджується листами Південного міжрегіонального управління юстиції від 27 квітня 2020 року, Цюрупинського районного суду Херсонської області від 20 травня 2020 року.
 
Постановою Херсонського апеляційного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 664/2529/17 у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № НЕС0GІ0000002251 від 11 грудня 2007 року відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
 
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).
 
Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.
 
Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
 
Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.
 
Згідно з статтею 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
 
Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.
 
У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.
 
Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).
 
У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.
 
Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.
 
Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.
 
Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
 
Підстави припинення іпотеки окремо визначені в Закону України «Про іпотеку». Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.
 
Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.
 
Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».
 
Вказана правова позиція є сталою та незмінною протягом тривалого часу та  викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16, у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16 (провадження № 61-35327св18), від 21 листопада 2018 року (провадження № 61-37670св18), від 28 січня 2019 року у справі № 639/7920/16 (провадження № 61-33814св18), від 09 квітня 2019 року у справі № 910/3359/18, від 28 жовтня 2019 року у справі № 626/1799/17 (провадження № 61-2382св19), від 01 липня 2020 року у справі № 727/11061/18 (провадження № 61-9980св19).
 
Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що сплив позовної давності до основної вимоги про стягнення боргу за кредитним договором не є підставою для задоволення позовної вимоги про припинення іпотеки відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку», а тому правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки припиненим та вилучення із відповідних державних реєстрів відомостей про обтяження предмета іпотеки.
 
Посилання касаційної скарги на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-52цс13, є безпідставними, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначеній постанові. 
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.
 
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення спору. Судами правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (стаття 89 ЦПК України).
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 січня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                    В. В. Шипович