ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2022 р.                                                                  Справа №914/2683/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді:                                                  Плотніцького Б.Д.,
Суддів:                                                            Кордюк Г.Т.,
                                                                      Кравчук Н.М.
за участю секретаря судового засідання Гавриляк І.В.
розглянувши матеріали апеляційної скарги Львівської міської ради б/н та б/д (вх. № 01-05/804/21 від 11.04.2022)
на рішення Господарського суду Львівської області від 22.02.2022 (повний текст рішення складено та підписано 14.03.2022, суддя Ділай У.І.) 
у справі №914/2683/21
за позовом: Львівської міської ради, м. Львів
до відповідача: Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго", м. Львів
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_1 , м. Львів
про: визнання недійсним договору від 25.09.2014 №09-11/2014

за участю представників:
від позивача: Поліщук О. С.;
від відповідача: не з`явився;
від третьої особи: не з`явився;
                                                            ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду першої інстанції:
Львівська міська рада звернулась до Господарського суду Львівської області із позовом про визнання недійсним договору від 25.09.2014 №09-11/2014. Даний позов мотивований тим, що згідно із Статутом ЛМКП «Львівтеплоенерго» (в редакції, чинній на момент укладення Договору), дане підприємство створене Львівською міською радою ухвалою від 21.01.1999 № 118 та підпорядковане управлінню інженерного господарства Львівської міської ради, яке є представником власника - територіальної громади м.Львова і є органом, до сфери управління якого входить комунальне підприємство. Джерелами формування майна підприємства, у відповідності до п. 4.4. Статуту, серед іншого, є комунальне майно, передане йому Власником, виконавчим комітетом Львівської міської ради, Уповноваженим органом. За твердженням позивача, Львівська міська рада не передавала ЛМКП «Львівтеплоенерго» земельну ділянку по вул. Хуторівці, 23 у м. Львові. Статутом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» не передбачено повноважень підприємства давати згоду на розміщення будівель на земельних ділянках комунальної власності.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.02.2022 у позові Львівської міської ради до Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" про визнання недійсним договору від 25.09.2014 №09-11/2014 – відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що укладений договір № 09-11/2014 від 25.09.2014 спрямований на вирішення відповідачем питань своєї діяльності, яке не входить до компетенції інших органів. Спірний договір спрямований на врегулювання правовідносин сторін в межах напрямків діяльності відповідача щодо безперебійної можливості постачання теплової енергії, належного та безперешкодного доступу до теплової мережі, її обслуговування, ремонту, експлуатації тощо.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Львівська міська рада оскаржила таке в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі Львівська міська рада зазначила, що суд першої інстанції не дослідив всі обставини справи, не надав належну оцінку спірному договору, внаслідок чого прийняв невірне рішення.
Апелянт вказав, що згідно із Статутом ЛМКП «Львівтеплоенерго» (в редакції, чинній на момент укладення Договору), дане підприємство створене Львівською міською радою ухвалою від 21.01.1999 № 118 та підпорядковане управлінню інженерного господарства Львівської міської ради, яке є представником власника - територіальної громади м.Львова і є органом, до сфери управління якого входить комунальне підприємство. Джерелами формування майна підприємства, у відповідності до п. 4.4. Статуту, серед іншого, є комунальне майно, передане йому Власником, виконавчим комітетом Львівської міської ради, Уповноваженим органом. За твердженням позивача Львівська міська рада не передавала ЛМКП «Львівтеплоенерго» земельну ділянку по вул. Хуторівці, 23 у м. Львові. Статутом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» не передбачено повноважень підприємства давати згоду на розміщення будівель на земельних ділянках комунальної власності.
На думку апелянта, ЛМКП «Львівтеплоенерго» не має необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення Договору від 25.09.2014 № 09-11/2014 та надання згоди на розміщення будівель на земельних ділянках комунальної власності. Уклавши 25.09.2014 Договір № 09-11/2014, ЛМПК «Львівтеплоенерго» надало згоду на розміщення будівлі автомийки на земельній ділянці по Хуторівці, 23 у м. Львові , що не належить до його компетенції.

У відзиві третя особа заперечила проти доводів апелянта, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначила, що даний договір спрямований на вирішення відповідачем питань своєї діяльності, яке не входить до компетенції інших органів. Спірний договір спрямований на врегулювання правовідносин сторін в межах напрямків діяльності відповідача щодо безперебійної можливості постачання теплової енергії, належного та безперешкодного доступу до теплової мережі, її обслуговування, ремонту, експлуатації тощо 
Представник апелянта  в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити.
Інші сторони не забезпечили явку належних представників в судове засідання, при цьому були належним чином повідомлені про час та дату розгляду апеляційної скарги.
Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що:
09.04.2009 Львівською міською радою було прийнято ухвалу № 2580 «Про затвердження суб`єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання земельних ділянок на вул. Хуторівці», згідно якої міська рада затвердила суб`єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надала земельні ділянки на АДРЕСА_1 за рахунок земель, що не надані у власність або користування, за функцією використання - землі комерції площею 0,0187 га (у тому числі площею 0,0161га у межах червоних ліній з обмеженнями без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень) в оренду терміном на 5 років для влаштування та обслуговування тимчасового збірно-розбірного павільйону автомийки та площею 0,0184 га у сервітутне користування терміном на 5 років для забезпечення заїзду.
29.05.2009 між Львівською міською радою та суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 укладено договір оренди землі № С-1468, згідно умов якого в оренду надається земельна ділянка кадастровий № 4610136800:03:001:0027, загальною площею 0,0187 га для влаштування та обслуговування тимчасового збірно-розбірного павільйону автомийки. Вказаний договір пройшов державну реєстрацію. Договір укладено строком на 5 років до 09.04.2014 року, і після закінчення його дії вказаний договір продовжений не був. Згідно з п. 17 цього договору, забороняється самовільна забудова земельної ділянки. Пунктом 26 цього договору на орендовану земельну ділянку встановлено обмеження забудови згідно висновків управління архітектури від 13.03.2007 року № 3 Б-4321/2401, де передбачено: на земельній ділянці забороняється будь-яке капітальне будівництво та посадка багаторічних дерев, обмеження щодо нового будівництва та реконструкції. Дозволяється розміщення тимчасового збірно- розбірного павільйону автомийки за умови оформлення відповідного дозволу.
21.05.2012 департаментом містобудування Львівської міської ради видано наказ N72 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на проектування та встановлення ФОП Басарабою Д.М. тимчасового збірно-розбірного павільйону автомийки на два пости на АДРЕСА_1 (без фундаментів та без оформлення права власності)», згідно якого затверджено ФОП Басарабі Д.М. містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на проектування та встановлення тимчасового збірно-розбірного павільйону автомийки на два пости на АДРЕСА_1 (без фундаментів та без оформлення права власності).
18.04.2014 реєстраційною службою ЛМУЮ зареєстровано право власності ОСОБА_2 на будівлю автомийки, загальною площею 390,6 кв.м. на АДРЕСА_1  на підставі ухвали Господарського суду Львівської області від 08.04.2014 про затвердження мирової угоди у справі 914/541/14.
29.05.2014 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу вказаної автомийки, який посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Луцевич М.Д. та проведено державну реєстрацію права власності на будівлю.
25.09.2014 між Львівським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» та ОСОБА_1 укладено Договір № 09-11/2014, в п.1 якого вказано, що згідно з умовами даного Договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» дає згоду розміщення будівлі автомийки на земельній ділянці по вул Хуторівці 23 в межах охоронної зони магістральної теплової мережі ТЕЦ-1 між тепловою камерою ТК-921 та ТК-922 -трубопроводи тепломереж 2Ду700мм надземної прокладки.
У спірному договорі зазначено,  що директор Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» Пакіж Степан Петрович діє на підставі Статуту.

При перегляді рішення місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:
Як вірно встановив суд першої інстанції, відповідно із заявленими позовними вимогами позивач просив визнати недійсним договір № 09-11/2014 від 25.09.2014, укладений між Львівським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» та ОСОБА_1 .
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу  ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  є, зокрема, забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих  Конституцією  і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов, вже мають бути порушені особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.
При поданні позову Львівська міська рада покликається на те, що керівник ЛМПК «Львівтеплоенерго» не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення договору від 25.09.2014 № 09- 11/2014 та надання згоди на розміщення будівель на земельних ділянках комунальної власності. Уклавши 25.09.2014 договір № 09-11/2014, ЛМПК «Львівтеплоенерго» надало згоду на розміщення будівлі автомийки на земельній ділянці по вул. Хуторівці 23 , що не належить до його компетенції.
Для вирішення питання щодо наявності правових підстав для визнання недійсним спірного договору суду необхідно встановити його невідповідність вимогам чинного законодавства.
В силу припису  статті 204 Цивільного кодексу України  правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Підставою недійсності правочину, передбаченою частиною першою  статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою  статті 203 цього Кодексу.
Також обов`язковою умовою визнання недійсним спірного договору є порушення у зв`язку з порушенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
У  рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004  (справа про охоронюваний законом інтерес) дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать  Конституції  і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
Тобто, інтерес позивача має бути законним, не суперечити  Конституції  і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного  Рішення Конституційного Суду України.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2014 є власником будівлі автомийки на земельній ділянці по вул. Хуторівці 23 (реєстраційний номер 344695346101), що підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.09.2021.
До матеріалів справи долучено оригінал спірного договору №09-11/2014 від 25.09.2014. Відповідно до змісту розділу 2 договору визначено права та обов`язки його сторін. Так, ОСОБА_1 взято на себе зобов`язання, зокрема щодо: надання відповідачу доступу до тепломережі в будь-який час з метою її ремонту чи експлуатаційного обслуговування (пп. 2.1.1. п. 2.1.); невисування претензій по відновленню благоустрою та поновлення благоустрою за власний кошт (пп. 2.1.2. п. 2.1.); невисування відповідачу претензій у випадку знищення чи пошкодження майна ОСОБА_1 при виникненні аварійних ситуаціях в зоні тепломережі (пп. 2.1.3. п. 2.1.); понесення відповідальності за техніку безпеки людей під час експлуатації тепломережі, а також за можливі наслідки при розриві трубопроводів (пп. 2.1.4. п. 2.1.).
Згідно із умовами спірного договору відповідач взяв на себе такі зобов`язання: при аварійній ситуації роботи по ремонту тепломережі провести в найкоротші терміни; при проведенні планової заміни тепломережі завчасно попередити власника автомийки про початок робіт.
Згідно із статутом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» у редакції станом на укладення спірного договору підприємство створене з метою (п. 2.1.):
-повного задоволення потреб населення та юридичних осіб в тепловій, енергії, яка використовується для опалення приміщень, отримання гарячої води і промислових технологічних процесів (пп. 2.1.2.);
-виконання робіт, надання послуг та реалізації продукції з метою отримання прибутку (пп. 2.1.4.).
Основними напрямками діяльності Підприємства є (п. 2.2.):
виробництво, транспортування і реалізація теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання житлового фонду і об`єктів соціально- культурного призначення, міст і селищ міського типу, об`єктів промислово-виробничого призначення, підприємницької діяльності (пп. 2.2.1.);
транспортування та реалізація покупної теплоенергії (пп. 2.2.5.);
монтажно-будівельні та ремонтні роботи (пп. 2.2.18.);
монтаж, наладка та експлуатація основного та допоміжного обладнання котелень і ЦТП, технологічних трубопроводів, теплових мереж (пп. 2.2.20.).
Відповідно до п. 6.4. статуту Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» у редакції станом на укладення спірного договору, керівник Підприємства самостійно вирішує питання діяльності Підприємства за винятком тих, що віднесені до компетенції органів місцевого  самоврядування, органів державної влади, а також інших органів управління даного Підприємства.
Керівник підприємства не вправі приймати рішення, обов`язкові для власника, уповноваженого органу. Керівник Підприємства підзвітний та підконтрольний Уповноваженому органу (п.6.6 Статуту).
Частинами першою - третьою  статті 203 Цивільного кодексу України  визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті  2,  80,  91,  92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша  статті 92 ЦК України).
Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи  статті 237 ЦК України  утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.
Розглянувши матеріали справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладений договір № 09-11/2014 від 25.09.2014 спрямований на вирішення відповідачем питань своєї діяльності, яке не входить до компетенції інших органів. Спірний договір спрямований на врегулювання правовідносин сторін в межах напрямків діяльності відповідача щодо безперебійної можливості постачання теплової енергії, належного та безперешкодного доступу до теплової мережі, її обслуговування, ремонту, експлуатації тощо.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5  ст. 203 ЦК України).
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що предметом спірного договору не було врегулювання питання надання дозволу на здійснення будівництва на земельній ділянці, оскільки на такій станом на момент укладення договору була розміщена будівля, яка свого часу вводилась в експлуатацію та було наявне право власності.
Натомість, покликаючись на положення ч. 2  ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якого особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, позивач не надав належних та допустимих доказів про наявність переліку обмежень у керівника ЛМКП «Львівтеплоенерго» для прийняття рішень, обов`язкових для Власника, Уповноваженого органу (віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування).
При цьому, апелянт не довів суду, яким чином спірний договір порушує його права як власника чи уповноваженого органу.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України  встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною 4  ст. 13 ГПК України  визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 76 ГПК України  визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1  ст. 77 ГПК України  обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до  ст. 73 ГПК України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)  письмовими,  речовими і електронними доказами; 2)  висновками експертів; 3)  показаннями свідків.
Згідно ч. 1  ст. 74 ГПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.
Судові витрати,  в силу  ст.129 ГПК України,  покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Львівської міської ради б/н та б/д (вх. № 01-05/804/21 від 11.04.2022)  залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 22.02.2022 у справі №914/2683/21 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.
Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 06.07.2022

Головуючий –суддя                                                                      Плотніцький Б.Д.

Суддя                                                                                          Кравчук Н.М.

        Суддя                                                                                          Кордюк Г. Т.