Номер провадження: 22-ц/813/3743/22 
Справа № 496/2083/19
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л. О.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 5

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Сидоренко А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, – 

ВСТАНОВИВ:

10 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з січня 2007 року по 10 квітня 2010 року вона з відповідачем проживали однією сім`єю без шлюбу. У вересні 2009 року вона завагітніла, а 10 квітня 2010 року вони уклали шлюб, який був зареєстрований Усатівською сільською радою Біляївського району Одеської області. Однак сімейне життя у них не склалося, в січні 2017 року взаємовідносини погіршилися і рішенням Біляївського районного суду від 06 лютого 2019 року він був розірваний. Після розірвання шлюбу відповідач повідомив їй, що вказане майно є його особистою власністю та він не бажає його ділити. Посилаючись на те, що вказане майно було набуто ними під час спільного проживання та за спільні кошти, просить суд визнати його спільною сумісною власністю та поділити по Ѕ частині за кожним житловий будинок АДРЕСА_1 , напівпричіп марки ОДАЗ модель 9385, рік випуску – 1991 та стягнути з відповідача компенсацію за належну їй частку у майні, яке було відчужене без її згоди, а саме автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2001 року випуску в сумі 178850 грн (а.с.1-6).
18 червня 2021 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без шлюбу з 14 травня 2009 року до 10 квітня 2010 року. В решті позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя відмовлено (а.с.211-215).
21 липня 2021 року канцелярією Біляївського районного суду Одеської області отримано апеляційну скаргу на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2021 року. апелянт вважає, що судом першої інстанції було неповно досліджено всіх обставин справи. Зокрема, на думку апелянта, зроблено неправильний висновок про те, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано 13 травня 2009 року, з дня реєстрації рішення суду про розірвання шлюбу у державному органі РАЦС, і що до цієї дати неможливо встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стосовно цього, апелянт вказує, що заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 03 серпня 2007 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано, в апеляційному порядку не оскаржувалось, тому набрало законної сили 14 серпня 2007 року. Апелянт наголошує на тому, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Крім того, апелянт вказує на те, що свідками при розгляді справи в судових засіданнях, було підтверджено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю у спірний період. Також, на думку апелянта, не було враховано, що в матеріалах справи наявні доказі того, що ОСОБА_1 у спірний період працювала, проте відсутні відомості щодо праці ОСОБА_2 . Апелянт вважає доведеним факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 14 серпня 2007 року по 10 квітня 2010 року та зазначає, що саме в цей період було придбано спірне майно і саме тому воно належить їй на праві спільної сумісної власності. На думку апелянта, так як під час розгляду справи з`ясувалось, що спірне майно, а саме автомобіль було продано ОСОБА_2 без згоди на це ОСОБА_1 , то в свою чергу ОСОБА_1 має право вимагати компенсацію за належну їй частку вказаного майна. З огляду на вказане, апелянт просить суд скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2021 року в частині незадоволених вимог та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному розмірі, стягнути з ОСОБА_2 судові витрати у вигляді сплачено судового розміру в сумі 50330,20 грн (а.с.218-227).
11.02.2022 ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга є необгрунтованою, а рішення суду першої інстанції законне та ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права. В обгрунтування своїх доводів відповідач посилається на те, що апелянт посилається на положення ст. 114 СК України безсистемно та не враховує, що відповідно до ст. 115 цього Кодексу розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Відповідач зазначає, що право на повторний шлюб в позивача виникло лише 14.05.2009, зокрема після реєстрації розірвання шлюбу та отримання відповідного свідоцтва. Крім того, відповідач зазначає, що періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу в розумінні ст. 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї. Позивач не надав докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї тощо. Тому, відповідач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Клопотання про розгляд справи в режимі відео конференції до суду не подавали. Від представника апелянта надійшло клопотання про розгляд справи без участі, від ОСОБА_2 також надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що чоловік та жінка можуть знаходитись лише в одному шлюбі в зв`язку з чим факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки в період знаходження в іншому шлюбі не може бути встановлений, а тому суд першої інстанції вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту спільного проживання без шлюбу у період з січня 2007 року до 13 травня 2009 року, оскільки в цей період позивачка знаходилась в шлюбі з іншим чоловіком. В зв`язку з тим, що спірне майно було набуте позивачем не в період спільного проживання з позивачкою, воно є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу. Тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам в контексті обставин даної справи апеляційний суд вважає необхідним зазначити таке.
Предметом позовних вимог в даній справі є матеріально-правові вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя.

Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу
Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
До членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (постанова КЦС ВС від 14.03.2019 в справі № 320/4964/17).
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
Касаційний цивільний суд в своїй постанові від 08.12.2021 в справі №531/295/19 дійшов висновку, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці (постанова КЦС ВС від в справі № 587/302/16).
10 квітня 2010 року сторони уклали шлюб, який рішенням Біляївського районного суду від 06 лютого 2019 року було розірвано (а.с. 24, 25).
Сторони є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с. 26-28).
Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції з травня 2007 року почали зустрічатися як чоловік та жінка, разом ходили до друзів та приймали їх, вказана обставина не спростовується сторонами та підтверджується показами свідків та спільними фотознімками (а.с. 29-34).
В судовому засіданні позивачка пояснила, а свідки підтвердили, що позивачка проживала з відповідачем як чоловік та жінка з травня 2007 року, в будинку АДРЕСА_1 , разом купували будівельні матеріали для облаштування будинку, приводили його до ладу, протилежне відповідачем не доведено та не спростовано.
Факт народження ОСОБА_6 11 червня 2010 року після 3-х місяців після реєстрації шлюбу між сторонами також свідчить про існування подружніх стосунків між сторонами до реєстрації шлюбу.
Відповідачем з відзивом до позовної заяви надано копію довідки посвідченої Нерубайським сільським головою в якій зазначено, що в період з 2007 року по 2009 рік за адресою АДРЕСА_1  фактично проживав лише ОСОБА_2  (а.с. 79) Тобто вказана довідка не спростовує проживання з відповідачем позивачки у 2009 році. Крім того, позивачка надала довідку, підписану свідками щодо того, що в період з 2007 по 2009 рік ОСОБА_9 в період з 2007 по 2009 проживала за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 161). 
Також, позивачка надала до суду копії фіскальних чеків з магазинів на придбання побутової техніки, перерахування коштів за придбання інших предметів тощо від 25.08.2008, 05.09.2008, 16.11.2009, 07.06.2008, 13.11.2007, 10.07.2009 (а.с. 194, 195, 196, 197, 198, 199, 200, 201, 202). 
Вказані докази, покази свідків не були спростовані стороною відповідача в процесі розгляду справи. Крім того, відповідач в своїх поясненнях підтверджував, що з позивачкою вони почали зустрічатися влітку 2008 року.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо того, що з травня 2007 року почали зустрічатися як чоловік та жінка, разом ходили до друзів та приймали їх, тобто фактично проживали разом як чоловік та жінка без реєстрації шлюб.
Однак, суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, дійшов висновку, що позивачка перебувала в іншому шлюбі та розірваний цей шлюб був лише 13.05.2009, а тому позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання без шлюбу у період з січня 2007 року до 13 травня 2009 року суд залишив без задоволення.
В матеріалах справи міститься актовий запис про одруження №26 від 14 травня 2003 року, з якого вбачається, що ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 (а.с. 130).
Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 03.08.2007, яке набрало законної сили 14.08.2007 в справі № 2-1485 вказаний шлюб було розірвано. Апеляційний суд звертає увагу на те, що в позивачка ОСОБА_10 , звертаючись до суду з позовом, серед іншого, посилалась на те, що вони з відповідачем не проживали вже два роки на момент звернення до суду з позовом. Вказане рішення є чинним та в подальшому не оскаржувалось.
Розірвання шлюбу було зареєстровано 13.05.2009 року (а.с. 130 оборот).
Відповідно до ст. 114 Сімейного кодексу України в редакції, чинній на момент ухвалення та набрання законної сили заочним рішенням від 03.08.2007 про розірвання шлюбу, у разі розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. 
За ст. 115 Сімейного кодексу України в тій же редакції розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. 
Шлюб, який розривається судом, припиняється в день набрання чинності рішенням суду, що було чітко встановлено положенням законодавства. В подальшому особа має зареєструвати державному органі реєстрації актів цивільного стану, що засвідчується видачею свідоцтва. Однак, права та обов`язки подружжя, які виникають внаслідок укладення шлюбу, припиняються саме в день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу. Оформлення свідоцтва про розірвання шлюбу не змінює правових наслідків встановлених рішенням суду щодо розірвання шлюбу. 
Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на постанову КЦС ВС від 26.09.2018 в справі № 244/4801/13 не підтверджують його оцінку положень ст. 114-115 СК України в редакції, чинній на момент розірвання шлюбу судом, оскільки вказана постанова не містить жодних правових висновків щодо порядку та моменту розірвання шлюбу та взагалі стосується інших обставин, відмінних від обставин справи, що розглядається апеляційним судом.
Хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК) (п. 15 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Аналогічна позиція міститься в постанові КЦС ВС від 22.09.2021 в справі № 757/13796/20.
Отже, оскільки заочне рішення про розірвання шлюбу між  ОСОБА_11 та ОСОБА_5 було ухвалено 03.08.2007, в подальшому не оскаржувалось та набрало законної сили 14.08.2007, то шлюб вважається розірваним 14.08.2007.
За таких обставин та оскільки позивачем був доведений факт спільного проживання з відповідачем, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині періоду проживання однією сім`єю без шлюбу, з огляду на що апеляційний суд дійшов висновку встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без шлюбу з 14 серпня 2007 року до 10 квітня 2010 року. 

Щодо визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя
За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова КЦС ВС від 08.12.2021 в справі №531/295/19).
Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання (статті 3, 74 СК України) (постанова ВП ВС від 03.07.2019 в справі № 554/8023/15).
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Як вбачається з матеріалів справи, спростовуючи доводи відповідача щодо відсутності в позивачки будь-якого доходу та посилання на те, що остання не працювала, нею була надана копія трудового договору № 10670 від 01.03.2004 та доповнення до нього від 31.07.2010 (а.с. 162,163).
Доказів наявності будь-яких письмових угод щодо особистої чи спільної власності на спірне майно, яке було набуто в період з серпня 2007 року та до розірвання шлюбу, сторони не надавали ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції. На існування будь-яких інших домовленостей щодо спільного майна сторони не посилались. 
З урахуванням заяви про зміну предмету позову позивачка ОСОБА_1 просила суд: 
- визнати спільною сумісною власністю її та відповідача, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв.м., житловою площею 70,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; легковий автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2001 року випуску VIN-код тз НОМЕР_1 ;
- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право особистої приватної власності на Ѕ частину наступного майна: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв.м., житловою площею 70,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; напівпричіп марки ОДАЗ модель 9385, рік випуску - 1991, номер шасі - 0002.
- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за відповідачем право особистої приватної власності на Ѕ частину наступного майна: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 148, 50 кв.м., житловою площею 70,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; напівпричіп марки ОДАЗ модель 9385, рік випуску - 1991, номер шасі - 0002.
- стягнути з відповідача на її користь компенсацію за належну їй частку у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без її згоди, а саме автомобіль марки «TOYOTA» модель «LAND CRUISER», рік випуску - 2001, сірого кольору, VIN-код тз НОМЕР_1 , в сумі 178850 (ста сімдесяти восьми тисяч вісімсот п`ятдесяти) гривень 00 копійок.
Як вбачається з матеріалів справи відповідно до свідоцтва про право власності від 25.02.2009 НОМЕР_2 ОСОБА_2 належить на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв.м., житловою площею 70,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 35, 37, 66, 67). В матеріалах справи міститься технічний паспорт на вказаний будинок від 06.11.2008 року (а.с. 38). Вказаний будинок був прийнятий в експлуатацію 30.12.2008 (а.с. 68). Отже, на вказаний будинок право власності було набуте під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Відповідно до довідки регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 07.08.2019 за ОСОБА_2 зареєстрований ОДАЗ 9385 П (1991) Синій, який було взято на облік 24.04.2007 (а.с. 60). Отже, вказане майно було зареєстроване за ОСОБА_2 до початку проживання з позивачкою.
Легковий автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2001 року випуску VIN-код тз НОМЕР_1 був зареєстрований за ОСОБА_2 27.01.2009 (а.с. 33), тобто під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Отже, за встановлених обставин поділу підлягають житловий будинок та легковий автомобіль марки «Toyota Land Cruiser».
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи легковий автомобіль марки «Toyota Land Cruiser» 07.05.2019 було перереєстровано на ім`я ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі договору комісії 7466/19/009452 та договору купівлі-продажу 7466/19/009452 (а.с. 57).
Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною  згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. При застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. 
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п.п. 19,20,22,30 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03.10.2018 в справі № 127/7029/15 дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
З огляду на вказане при поділі майна подружжя та стягненні компенсації за частку в майні враховується вартість цього майна на момент розгляду справи. Отже, доводи відповідача щодо стягнення частки компенсації від суми, за яку фактично було відчужене майно не приймаються до уваги апеляційним судом.
Відповідно до звіту незалежної оцінки легкового автомобілю Toyota Land Cruiser, 2001 р.в. від 2020, проведеного ПП «Дельта Консалтінг» вартість автомобіля станом на 19.05.2020 складає 357700 грн (а.с. 96-116).
Іншої оцінки нерухомого майна матеріали справи не містять, клопотання про призначення експертизи з метою визначення вартості майна в процесі розгляду справи не заявлялось. 
За таких обставин, апеляційний суд задовольняє позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку загальною площею 148,50 кв.м., житловою площею 70,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та його поділу в рівних частках між сторонами, а також позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за належну їй частку автомобіля марки «TOYOTA» модель «LAND CRUISER», рік випуску - 2001, сірого кольору, VIN-код тз НОМЕР_1 , в сумі 178850 грн.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач взагалі не ідентифікував майно за рахунок якого він набував спірне майно та/або не надав до суду жодних доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбано, побудовано, створено за його особисті кошти, особистими зусиллями чи за кошти/зусилля його батьків. Грошових джерел, за які було набуте майно відповідачем також не було підтверджено. Наданий проєкт газифікації будинку не доводить, що будинок був побудований до моменту початку проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, адже не встановлює жодних правових наслідків щодо юридичного статусу та моменту створення для спірного нерухомого майна. Як було вище зазначено спірний будинок був прийнятий в експлуатацію 30.12.2008, тобто в період проживання сторін однією сім`єю. 
Одночасно, апеляційний суд повторно звертає увагу на те, що будь-яких письмових угод щодо особистої власності сторони не укладали.
За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За ч.ч. 2-3 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Змагальність цивільного процесу передбачає активну процесуальну позицію сторін в справі та, відповідно, покладає обов`язки на учасників подавати докази, клопотання, заяви, вчиняти відповідні процесуальні дії з метою доведення власної позиції та спростування позиції опонента. Роль суду за концепцією змагального процесу полягає у балансуванні інтересів сторін, сприянні в реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи тощо. При цьому суд наділяється активною процесуальною позицією лише в деяких виключних випадках з огляду на характер та предмет спору. В інших випадках за загальним правилом саме на сторони покладається обов`язок вчинення процесуальних дій з метою доведення відповідної позиції. 
Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч.ч. 3-5 цієї статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
За ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Учасникам справи був наданий повний обсяг процесуальних прав, в тому числі на стадії апеляційного розгляду справи, задля доведення/спростування фактів та обставин з метою всебічного встановлення фактичних обставин справи та правильного вирішення справи по суті заявлених позовних вимог. 
Також, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивачем була визначена ціна позову в розмірі 1 354 115 грн. Вказані ціна позову не оспорювалась відповідачем в процесі розгляду справи.
За подання до суду позову позивачка сплатила судовий збір в сумі 19 978,40, а за подання апеляційної скарги в сумі 29 967 грн.
Оскільки позовні вимоги були задоволені частково, то судовий збір стягується пропорційно задоволеним позовним вимогам (ч. 1 ст. 141 ЦПК України), а саме в сумі 36 709,86 грн.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини, які мають значення для справи, однак помилився в кваліфікації спірних правовідносин щодо моменту розірвання шлюбу, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, частково задовольняє апеляційну скаргу, змінює оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині визначення періоду проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, скасовує рішення суду в частині відмови в задоволенні позову та ухвалює в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2021– змінити в частині періоду встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу.
Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без шлюбу з 14 серпня 2007 року до 10 квітня 2010 року.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2021в частині позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя – скасувати.
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 ) житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв.м., житловою площею 70,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та легковий автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2001 року випуску VIN-код тз НОМЕР_1 .
Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв.м., житловою площею 70,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнати за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 ) право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв.м., житловою площею 70,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) компенсацію за належну їй частку у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без її згоди, а саме автомобіль марки «TOYOTA» модель «LAND CRUISER», рік випуску - 2001, сірого кольору, VIN-код тз НОМЕР_1 , в сумі 178850 (ста сімдесяти восьми тисяч вісімсот п`ятдесяти) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) судовий збір за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 36 709,86 грн. 
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький