Справа № 352/2515/21 
Провадження № 22-ц/4808/614/22 
Головуючий у 1 інстанції Гриньків Д. В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Бойчука І.В.,
               суддів:                Пнівчук О.В., Томин О.О.,
секретаря                Петріва Д.Б.,
з участю                сторін та їх представників,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Єзупільського ліцею Єзупільської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Єзупільська селищна рада, про визнання протиправним та скасування наказів про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за період відсторонення за апеляційною скаргою представникаОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 10 лютого 2022 року під головуванням судді Гриньків Д.В. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2021 року ОСОБА_1  звернулася з позовом до Єзупільського ліцею Єзупільської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування наказів про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за період відсторонення.
Позов обґрунтовувала тим, що вона працює у Єзупільському ліцеї на посаді вчителя початкових класів. 
Навчальним закладом 04.11.2021 видано наказ № 71-к/тр «Про відсторонення працівників від роботи», підписаний директором ліцею ОСОБА_2 , яким її та підсобного робітника кухні ОСОБА_3 повідомлено про відсторонення від роботи з 08.11.2021. Вона ознайомилася із цим наказом цього ж дня.
Надалі директором навчального закладу 08.11.2021 видано наказ № 72-к/тр «Про відсторонення від роботи вчителя початкових класів ОСОБА_1 », який нею отримано цього ж дня.
Вказаними наказами її відсторонено від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати до часу усунення причин, що його зумовили, та такі обґрунтовані тим, що їй відповідно до наказу МОЗ України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та Постанови КМ України № 1236 від 09.12.2020 необхідно здійснити в обов`язковому порядку щеплення від Covid-19 та надати роботодавцю документ, що підтверджує проходження такого щеплення. 
Вважає, що таким чином порушені її конституційні права, оскільки вона відмовилася від щеплення, яке знаходиться на стадії клінічних випробувань та не є обов`язковим.
На її думку, відсутність щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою відсторонення від роботи, а тим більше позбавлення заробітної плати. Крім того, вказала, що відповідно до Конституції України ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні накази чи розпорядження. Вважає незаконним також і запровадження на території України карантину, оскільки надзвичайний стан в Україні не введено. Відтак, зазначає, що п.41-6 Постанови КМУ за №1236 від 09.12.2020 не підлягає правозастосуванню. Додатково зазначила, що таким чином порушено принцип рівності прав та вбачається дискримінація. 
Посилаючись на те, що оскаржувані накази грубо порушують її права та суперечать Конституції України і КЗпП України, просила: визнати протиправним та скасувати наказ № 71-к/тр від 04.11.2021 в частині п. 1.1., що стосується її, і наказ № 72-к/тр від 08.11.2021Єзупільського ліцею про її відсторонення від роботи вчителя початкових класів; стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за весь період відсторонення від роботи.
Ухвалою Тисменицького районного суду від 20.12.2021 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучено Єзупільську селищну раду.
Ухвалою Тисменицького районного суду від 20.12.2021 прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про збільшення та уточнення позовних вимог в частині збільшення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку в сумі 32 983,66 грн.
Рішенням Тисменицького районного суду від 10 лютого 2022 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Єзупільського ліцею № 71-к/тр від 04.11.2021 в частині, що стосується ОСОБА_1 .
В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у дохід державного бюджету в розмірі 908 грн.
У апеляційній скарзі представникОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні позову.
Зазначає, що відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Такої підстави відсторонення, як відмова працівником від щеплення, яке перебуває в стадії клінічних випробувань, нормами ст. 46 КЗпП України, якими встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи, не передбачено, будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би надавав право роботодавцю відсторонювати від посади працівника за відмову працівником від щеплення, яке перебуває в стадії клінічних випробувань, відповідачем не зазначено.
Відсутність у позивача щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою відсторонення від роботи і тим більше позбавлення заробітної плати.
Постанова КМ України № 1236, на яку міститься посилання в наказі про відсторонення, є тимчасовою, оскільки введена на певний проміжок часу, який КМ України іменується як «карантин всієї території України». Підставою видання оскаржуваного наказу є встановлені КМ України тимчасові обмеження прав.
Виходячи із змісту ст. 8, 19, 60, 147, 150 Конституції України, карантин в Україні, що введений органом влади шляхом видання нормативно-правового (підзаконного) акту, повинен строго відповідати закону і Конституції. Основним аспектом законності, поряд із змістом акта, є строге дотримання встановленої законом процедури, оскільки органи влади і їх посадові особи повинні діяти виключно в межах повноважень, встановлених законом і Конституцією. Не може вважатись законним акт, навіть правильний за змістом, який виданий із порушенням процедури, оскільки в такому випадку будуть невільовані норми верховенства права і буде порушений правопорядок.
Відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється і відміняється КМ України. Зазначена стаття Закону встановлює, що питання про встановлення карантину порушує перед КМ України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. В свою чергу, головний державний санітарний лікар також не є абсолютно вільним в цьому питанні. Його повноваження на ініціювання карантину, виникають лише в тому випадку, коли в Україні вже введено надзвичайний стан. Надзвичайний стан в Україні не було введено, тому в правовому полі чинного законодавства не введено карантин.
Таким чином, діюча постанова про введення карантину є незаконною і не підлягає виконанню.
Вказує, що на підставі ст. 60 Конституції України кожна людина зобов`язана відмовитися від виконання постанови КМ України про введення карантину, а на підставі ст. 19 Конституції України у взаємозв`язку із вказаною статтею Конституції України жодний орган чи посадова особа не має права вимагати від людини виконання постанови КМ України про введення карантину.
Діючий в Україні карантин містить норми (правила та заборони), що обмежують права і свободи людини, встановлені Конституцією України, зокрема, правила карантину обмежують гарантоване ст. 43 Конституції України право позивача на працю. Це обмеження полягає в тому, що позивача оскаржуваним наказом було незаконно відсторонено від роботи. Тобто, гарантоване Конституцією право позивача на працю обмежене нормативно-правовим актом КМ України (підзаконним актом), а умовах відсутності воєнного стану чи надзвичайного стану, є таким, що прямо і безсумнівно суперечить Конституції України. Постанова КМ України, якою керувався відповідач, суперечить ст. 8, 19, 43, 64 Конституції України та не підлягає застосуванню, а адміністрація роботодавця відповідно до ст. 19 Конституції України зобов`язана утриматися від виконання п. 41-6 КМ України.
За змістом ст. 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам, а відповідно до п. 3 ст. 281 ЦК України медичні, наукові та інші досліди можуть проводитися лише щодо повнолітньої дієздатної фізичної особи за її вільною згодою. Згідно з резолюцією Парламентської асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) від 27.01.21р. за № 2361 (2021) «Вакцини проти Covid-19: етичні, юридичні та практичні міркування» та профільним законодавством України щеплення проти COVID-19 не є обов`язковим. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 42, 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» передумовою будь-якого медичного втручання є отримання відповідної на те інформованої згоди пацієнта (по дітям до 15 років законних представників (батьків).
Позивач категорично відмовляється брати участь в такому небезпечному експериментальному медичному втручанні і ризикувати своїм здоров`ям (аж до летального результату) та вважає, що вакцинування проти COVID-19 є ризикованою медичною процедурою, а відтак не надала своєї згоди на участь в медичних експериментах, так як ці вакцини не пройшли всіх стадій необхідних клінічних випробувань, а саме не пройшли четвертої фази досліджень — вивчення побічних ефектів і протипоказань.
Також відповідно до ст. 2-1 КЗпП України не допускається будь-яка дискримінація у сфері праці, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно, зокрема від стану здоров`я, та згідно ст. 147 КЗпП України відмова працівників від вакцинації не може вважатися порушенням трудової дисципліни.
Практика правозастосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що урядові акти повинні відповідати загальним принципам правової визначенності та належного урядування. Перший принцип вимагає чіткості розуміння та однозначності запроваджуваної норми. Другий принцип вимагає, щоб запроваджувана норма була розумною, добросовісною та справедливою. Відтак, встановлюючи будь-яке обмеження чи заборону, Уряд повинен подбати про те, щоб людина не мала перешкод у виконанні цієї норми та ця норма була співрозмірна із проблемою, на вирішення якої вона запроваджена.
Зазначає, що судом першої інстанції взагалі не спростовано юридичне обґрунтування позовних вимог позивача, які викладені у позові згідно діючого законодавства України.
Відповідно до положень трудового законодавства, а також ураховуючи ту обставину, що відсторонення від роботи позивача є незаконне та необґрунтоване, вважає, що з відповідача також необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період відсторонення від роботи та судові витрати.
Крім того, судом першої інстанції порушено вимоги ст. 133, 137, 141 ЦПК України та взагалі не вирішено розподіл судових витрат між сторонами.
Просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити всі інші позовні вимоги.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що ст. 46 КЗпП України допускає можливість працівників у випадках не тільки передбачених у цій статті, а й у інших випадках, передбачених законодавством.
Чинним законодавством України передбачено відмову від вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, як підставу для відсторонення працівника закладу загальної середньої освіти від роботи.
Крім того, п. 41-6 постанови Кабінету міністрів України № 1236 від 09.12.2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» зобов`язано керівників установ та організацій забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COV1D-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. 
Таким чином, видаючи наказ № 72-к/тр від 08.11.2021 керівництво Єзупільського ліцею діяло відповідно до норм чинного законодавства України.
Актом управління держпраці в Івано-Франківській області від 09.12.2021 року № 1Ф 2671/0305/АВ, складеним за результатами позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці, підтверджено те, що відсторонюючи позивача від роботи, керівництво ліцею діяло в рамках закону. Здійснюючи позаплановий контроль за заявою позивачки щодо відсторонення її від роботи управління держпраці встановило відсутність порушень вимог законодавства.
Також позивачка не скористалася правом відповідно до ст. 55 Конституції України звернутися до суду про визнання нормативних актів, на яких ґрунтується відсторонення від роботи, такими, що не відповідають Конституції України, тому посилання на те, що прийняті МОЗ України та КМ України нормативні акти є явно злочинними та незаконними і ніхто не зобов`язаний їх виконувати, є необґрунтованими. Тому вона визнає такі нормативні акти законними та відповідно, визнає право роботодавця на відсторонення від роботи на підставі наведених вище нормативно-правових актів. Крім того наказ МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 зареєстрований в МЮ України 07.10.2021 за № 1306/36928, а отже - відповідає Конституції та законодавству України.
Твердження позивача, що відсторонення від роботи є дисциплінарним стягненням, також є необґрунтованими, оскільки жодних дисциплінарних стягнень не застосовувалося.
Посилання представника позивача на ст. 235 КЗпП України щодо поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставним, оскільки позивача з роботи не звільнено. Відмова від обов`язкового профілактичного щеплення не є підставою для звільнення працівника з ініціативи роботодавця.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Єзупільська селищна рада правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник вимоги апеляційної скарги підтримали з мотивів, наведених у ній.
Представники Єзупільського ліцею та третьої особи - Єзупільської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 та представників сторін і третьої особи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює у Єзупільському ліцеї Єзупільської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області на посаді вчителя початкових класів (а.с.13-14).
Повідомленням від 04.11.2021 позивача було повідомлено про обов`язковість профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 або надання довідки про абсолютні протипоказання (а.с.21, 48).
Наказом Єзупільського ліцею Єзупільської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області за №71-к/тр від 04.11.2021 позивача та підсобного робітника кухні ОСОБА_3 відсторонено від роботи з 08.11.2021 (а.с.10-11).
Заявою від 05.11.2021 ОСОБА_1 повідомила відповідача про те, що здійснення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 це її особисте право. Крім того такі дані є конфіденційною інформацією і в таких діях роботодавця вбачається дискримінація (а.с.20).
Наказом Єзупільського ліцею Єзупільської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області за № 72-к/тр від 08.11.2021, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 за №1236, відповідно до ст. 46 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу», Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153, ОСОБА_1 , вчителя початкових класів, відсторонено від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати до часу усунення причин, що його зумовили (а.с.12).
У зв`язку з відмовою від підписання наказу про відсторонення 08.11.2021 було складено відповідний акт (а.с.49).
Крім того, 11.11.2021 ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області було подано скаргу з приводу порушення її прав діями відповідача щодо відсторонення (а.с.22).
На підставі вищевказаної скарги управлінням Держпраці в Івано-Франківській області проведено позаплановий захід державного нагляду щодо дотримання вимог законодавства у сфері праці. Як вбачається з копії акту від 09.12.2021 за №ІФ 2671/0305/АВ, складеного за наслідками проведення вищевказаного заходу, порушень вимог законодавства України про працю в частині відсторонення працівника від роботи не встановлено (а.с.50-54).
Відповідно до п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.
Стаття 46 КЗпП України передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством.
Згідно ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.
Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.
Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку № 2153 медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в МЮ України 10.10.2011 за № 1161/19899 (у редакції наказу МОЗ від 11.10.2019 № 2070).
Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.
Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731)
Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказу МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.
Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтерміновання через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.
В матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_1 має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування.
Крім того, в судовому засіданні в суді першої інстанції позивач зазначила, що щеплення проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 не здійснювала, відповідного сертифікату роботодавцю не надала, нею не було надано і відповідний висновок лікаря про тимчасове чи постійне протипоказання до вакцинації.
Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» (згідно постанови КМ № 1096 від 20.10.2021) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:
- контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;
- відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також
- взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.
Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.
Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.
Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.
Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи і це прямо передбачено законодавством та відповідає вимогам п. 41-6 постанови КМУ № 1236 (в оновленій редакції).
Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.
За змістом ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Згідно зі ст. 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Статтею 4 ЦК України визначено, що актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України.
Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження (ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).
Згідно з п.1 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 267, Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
На час вирішення спору у суду відсутні підстави вбачати невідповідність виданих у межах владних повноважень вищим органом виконавчої влади, а також центральним органом виконавчої влади в сфері охорони здоров`я, постанови та наказу на врегулювання трудових відносин під час дії запровадженого карантину, вимогам Конституції України, Кодексу про працю України, іншим законам.
Вищевказана постанова КМ України на момент винесення оскаржуваних наказів та розгляду справи судом, є чинною, а відтак підлягає до застосування на всій території України.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. 
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Характер положень Конституції України як норм прямої дії не породжує абсолютно безступеневий та неврегульований порядок доступу до визначених нормами основного Закону прав особи. Маючи на меті закріплення основного погляду та водночас правового скерування відносин у сфері загальних засад функціонування держави, прав і свобод людини і громадянина, органів влади, їх діяльності тощо, Конституція України не лише не виключає, але прямо передбачає механізм реалізації, зокрема шляхом визначення повноважень Верховної Ради України як єдиного органу законодавчої влади в Україні, Кабінету Міністрів України - вищого органу у системі органів виконавчої влади, з наданою можливістю нормотворчої діяльності в забезпечення проведення, зокрема, фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.
У рішенні Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування в правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.
Зміст постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 в частині умов відсторонення від роботи, категорій працівників відносно яких запроваджуються заходи обмеження, є чітким та зрозумілим за виконанням, передбачуваним за правовими наслідками.
Згідно з ч. 3, 4 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Контроль за відповідністю імунобіологічних препаратів, що застосовуються в медичній практиці, вимогам нормативно-правових актів і міжнародних стандартів та забезпечення ними закладів охорони здоров`я здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері контролю якості та безпеки лікарських засобів, у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Наведені нормативні акти у взаємному зв`язку з положеннями ст. 46 КЗпП України, постановою КМУ від 09.12.2021 року № 1236, Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 вказують на обґрунтованість рішення роботодавця щодо відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19.
Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (ст. 2 КЗпП України).
Також суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що в законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.
У рішення від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява № 24429/03) ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.
Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».
Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні (п. 266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13), яке суд першої інстанції вірно також застосував до цих правовідносинах, наголосив таке:
«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15листопада 2016р., з додатковим посиланням).»
ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.
В Україні такі правовідносини регулюються Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб».
Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):
«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами,ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».
А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи (п. 285): «… Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.
В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.
Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».
З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.
Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.
Щодо доводів позивача про сумнівність ефективності вакцини, то ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією… Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів».
Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, яка відмовилася від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке (п. 306):
«Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».
У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.
Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущена до занять, не тільки реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учнів та працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином власне дитину, яка не отримала профілактичних щеплень. З огляду на суспільні інтереси тимчасове відсторонення дитини від занять (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) не призвело до порушення конституційного права на освіту, яку вона може отримати в інших формах.
Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей.
Право позивача на працю у шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки ОСОБА_1 відмовилася від обов`язкового щеплення та не надала будь-яких доказів, що вона має такий стан здоров`я, який є перешкодою для вакцинації.
Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв наказ за №72-к/тр від 08.11.2021, яким ОСОБА_1 , вчителя початкових класів, відсторонено від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати до часу усунення причин, що його зумовили.
Доводи апелянта про те, що щеплення проти гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на підставі ст. 46 КЗпП України не може бути підставою для відсторонення від роботи особи в разі відмови від участі в такому, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік № 2153, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники, зокрема, закладів загальної середньої освіти незалежно від типу та форми власності.
З вищенаведених підстав також є неспроможними доводи апелянта про те, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень не ґрунтується на законі, а на незаконному підзаконному акті.
Щодо твердження позивача про те, що Конституція України не визначає серед випадків обмеження права на працю, обмеження пов`язане із щепленням проти CОVID-19, встановлення ж такого обмеження підзаконним актом суперечить Конституції України, як це було встановлено рішенням Конституційного Суду України №10-р 2020 від 28.08.2020 року, то постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236, у редакції чинній на 08.11.2021 року, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 46 КЗпП України, неконституційними не визнавалися, є чинними, у зв`язку з викладеним підлягають застосуванню. 
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає або на яку вільно погоджується. Разом з тим, згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпеки визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не робота, а саме життя, здоров`я і безпека людини визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Тому, вирішуючи питання про співвідношення норм ст. 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя і здоров`я людини над правом на роботу, яку вона обирає. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян.
Можливість продовження роботи на посаді вчителя лише за умови проходження вакцинації від COVID-19 не може вважатися дискримінацією по відношенню до працівників за критерієм наявності або відсутності вакцинації. Вимога проходження вакцинації фактично є лише однією з вимог для зайняття тієї чи іншої посади поряд з іншими вимогами, до яких також відносяться, в залежності від виду посади, наявність профільної освіти, стажу роботи, проходження медичного огляду, досягнення певного віку тощо.
Тому безпідставним є посилання апелянта щодо примусу до проведення вакцинації та на те, що вакцина від коронавірусної хвороби не завершила повний цикл клінічних випробувань, тому її застосування має бути виключно добровільним. Особа, яка займає посаду вчителя, постає перед вибором – вакцинуватися і продовжувати роботу або слідуючи своїм переконанням відмовитися від вакцинації, але в такому випадку бути відстороненою від посади, щоб не наражати на небезпеку учнів, своїх колег та й саму себе, оскільки посада вчителя передбачає велику кількість контактів.
Таким доводам суд першої інстанції надав належну правову оцінку. При цьому, наслідком рішення позивачки за відсутності абсолютних протипоказань відмовитися від вакцинації, метою якої є захист від хвороби, яка може становити серйозну загрозу для здоров`я населення, було саме відсторонення її від роботи, при наявності можливості уникнення такого за умови відповідних протипоказань щодо вакцинації, задля забезпечення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантоване ст. 3, 27 та 49 Конституції України, гарантування безпеки як власне позивачки, так і іншим співробітникам, учням навчального закладу та є необхідним у демократичному суспільстві.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наказ Єзупільського ліцею № 72-к/тр від 08.11.2021про відсторонення позивача від роботи був прийнятий правомірно і підстав для його скасування та визнання незаконним немає.
Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2019 року у справі № 817/1338/18 вказав, що тимчасове увільнення працівника від виконання його посадових обов`язків в порядку відсторонення від роботи, на умовах та підставах встановлених законодавством за суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Тому безпідставним є посилання апелянта на вимоги ст. 147 КЗпП України.
Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки вимога позивача про визнання незаконним та скасування наказу Єзупільського ліцею № 72-к/тр від 08.11.2021, яким ОСОБА_1  відсторонено від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати до часу усунення причин, що його зумовили,задоволенню не підлягає, тому слід відмовити й у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період незаконного відсторонення. 
При цьому, призупинення трудових відносин в порядку відсторонення від роботи не тягне за собою обов`язкове їх припинення. При цьому на період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Нарахування заробітної плати включає в себе таку передумову як виконання роботи, зокрема, виконання службових обов`язків, що визначають обсяг виконання завдань, доручених за посадою, чого у цьому випадку не відбулося.
Аналогічна правова позиція висвітлена у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 820/5784/17 та від 18 листопада 2019 року № 480/4871/18.
Колегія суддів зазначає, що будь-яким нормативно-правовим актом, що урегульовує правовідносини між роботодавцем та працівником навчального закладу, і правовідносини в оплаті праці, не встановлено обов`язку роботодавця здійснювати виплату працівнику заробітної плати під час застосування до останнього заходу у вигляді відсторонення від посади.
Посилання апелянта на порушення судом вимог ст. 133, 137, 141 ЦПК України є безпідставними.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
До матеріалів справи представником позивача надано договір про надання правової допомоги клієнту № 74 від 24.11.2021 (а.с. 61), а також квитанцію № 13791377 від 24.11.2021 (а.с. 67).
Однак всупереч вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України позивачем чи її представником не подано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що є необхідними для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи. Наданий договір про надання правової допомоги клієнту та квитанція таких даних не містять.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).
Наданий стороною позивача договір про надання правової допомоги клієнту не містить умов про порядок обчислення гонорару і у ньому не зазначено його фіксований розмір.
Тому суд першої інстанції був позбавлений можливості визначити розмір витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права і підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представникаОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тисменицького районного суду від 10 лютого 2022 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 28 квітня 2022 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин