ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/13198/21	Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М. 	
Провадження № 22-ц/817/545/22 	Суддя - доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 301040200 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2022 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Дикун С. І., Парандюк Т. С., 
за участю секретаря - Дідух М.Є. 
та сторін: представника позивача ОСОБА_1 — адвоката Мельника Ю.О., представника відповідача ТМР — Друзюка Р.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/13198/21 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Мельника Юрія Олександровича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року, ухваленого суддею Черніцькою І.М., повний текст якого складений 18 квітня 2022 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним, скасування рішення Тернопільської міської ради за №7/47/174 від 13 березня 2020 року та визнання недійсним договору про встановлення особистого строкового сервітуту від 02 квітня 2020 року, -
В С Т А Н О В И В:
у липні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Тернопільської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування рішення Тернопільської міської ради №7/47/174 від 13 березня 2020 року, яким надано дозвіл громадянину ОСОБА_2 на укладання договору земельного сервітуту на земельну ділянку, площею 0,0344 га, терміном на 5 років для розміщення та обслуговування групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору між Тернопільською міською радою та громадянином ОСОБА_2 про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди від 02 квітня 2020 року; судові витрати покласти на відповідачів (а.с. 1-5).
В обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1  зазначив, що вказане рішення та договір порушують його права щодо користування територією, по АДРЕСА_1 , як прибудинковою, оскільки він проживає у будинку по АДРЕСА_1 , де розташована спірна земельна ділянка. Факт належності земельної ділянки, наданої у користування ОСОБА_2 за договором особистого сервітуту до прибудинкової території багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , підтверджується даними генерального плану м. Тернопіль, який є містобудівною та землевпорядною документацією. Також вважає, що в оспорюваному договорі відсутні відомості про кадастровий номер земельної ділянки щодо якої встановлено сервітут, вказана земельна ділянка не є сформованою, а відтак не може бути об`єктом цивільних прав. Крім того, договір про встановлення сервітуту не містить державної реєстрації, а розміщення тимчасових споруд не відповідає вимогам законодавства.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним, скасування рішення Тернопільської міської ради за №7/47/174 від 13 березня 2020 року та визнання недійсним договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди від 02 квітня 2020 року — відмовлено (а.с. 146-149).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1  — адвокат Мельник Юрій Олександрович просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року у справі №607/13198/21 та ухвалити нове рішення, яким визнати незаконним та скасувати рішення Тернопільської міської ради №7/47/174 від 13 березня 2020 року, визнати недійсним договір між Тернопільською міською радою та ОСОБА_2 про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди від 02 квітня 2020 року, судові витрати покласти на відповідачів, посилаючись на те, що воно є незаконним, необґрунтованим, таким, що прийняте за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, за невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права (а.с. 154-159).
В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 — адвокат Мельник Ю.О. зазначив, що в травні 2021 року позивач отримав лист від виконавчого комітету Тернопільської міської ради №11532-Ф від 27 травня 2021 року про те, що рішенням ТМР від 13 березня 2020 року №7/47/174 громадянину ОСОБА_2 було надано дозвіл на укладення договору земельного сервітуту на земельну ділянку, площею 0,0344 га терміном на 5 років для розміщення та обслуговування групи тимчасових споруд для проведення підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення 02 квітня 2020 року між ТМР та ОСОБА_2 було укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту на територію (об`єкт благоустрою) для встановлення та обслуговування групи тимчасових споруд, площею 0,0344 га, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований 18 травня 2020 року за №1315. Однак, надання даної земельної ділянки в сервітут створює перешкоди в користуванні цією територією як прибудинковою, чим порушує права позивача, оскільки він проживає по АДРЕСА_1 , де і розташована вказана земельна ділянка. Крім того, за Генеральним планом м. Тернополя земельна ділянка, що знаходиться по АДРЕСА_1 , і стосовно якої укладено договір земельного сервітуту, відноситься до земель багатоквартирної житлової забудови. Вказана інформація є в публічному доступі на сайті https://ternopilcity.gov.ua/generslniy-plan/6128.html. Крім цього, ОСОБА_1 звертався до відповідного спеціаліста для розрахунку площі, необхідної для обслуговування будинку по АДРЕСА_1 ., складений інженером-проектувальником ОСОБА_3 . Розрахунком потреби площі земельної ділянки для обслуговування багатоквартирного житлового будинку за даною адресою, вказано, що територія яка надана відповідачу-2 є прибудинковою і необхідна для обслуговування даного будинку, що і підтвердив у судовому засіданні ОСОБА_3 . З огляду на це, як суб`єкт благоустрою позивач має право користуватись вказаною земельною ділянкою, як прибудинковою територією, тобто як об`єктом благоустрою житлової та громадської забудови, а також утримувати в належному стані усі земельні насадження на даному об`єкті благоустрою. Розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на прибудинковій території, де є зелені насадження, а саме: дерева, перешкоджає позивачу, як жителю будинку по АДРЕСА_1 , здійснювати своє право на користування вказаною земельною ділянкою, як прибудинковою територією чи як об`єктом благоустрою (смугою озеленення). Більше того, в документах, наданих ТМР, відсутні докази, які б вказували на те, що Тернопільською міською радою як власником комунального майна сформовано земельну ділянку, розміром 0,0344 га, яка є предметом договору про надання відповідачу особистого строкового земельну сервітуту, зокрема, відсутній кадастровий номер земельної ділянки, щодо якої встановлено сервітут. Тобто, земельна ділянка навіть не сформована. Договір про встановлення особистого строкового сервітуту між ТМР та ОСОБА_2 не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому він є таким, що суперечить визначеним законом вимогам і є недійсним правочином, згідно з положенням ст.ст.203, 215, 216 ЦК України, а тому, має бути розірваним, а земельна ділянка — повернута в користування мешканцям будинку (суб`єктам благоустрою), в тому числі позивачу. Вказує, що відповідач-2 не має жодного права розміщувати будь-які тимчасові споруди на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , адже, у нього як у сервітуарія відсутній паспорт прив`язки, який необхідний для розміщення тимчасової споруди відповідно до визначеного Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №244 від 21 жовтня 2011 року. 
Від представника Тернопільської міської ради — Друзюка Романа Миколайовича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу — залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, посилаючись на те, що вона є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги належними та допустимими доказами не підтверджено, аргументи зводяться лише до незгоди із висновками суду першої інстанції, а оскаржуване судове рішення є законним та вмотивованим. Вказує, що в ситуації, яка склалася та враховуючи те, що земельна ділянка на якій розташований багатоквартирний будинок не сформована, відповідно речове право на неї за співвласниками цього будинку не зареєстровано, через що позивач не може заявляти про права на територію надану в сервітутне користування поблизу багатоквартирного будинку, у якому він має у власності квартиру та звертатися за захистом його прав та інтересів шляхом оскарження рішення міської ради та договору сервітуту. Також зазначає про те, що Розрахунок потреби площі не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки із нього не можна встановити конфігурацію земельної ділянки (де знаходиться прибудинкова територія), а саме: її межі та визначити чи на ній розташовується територія надана в сервітутне користування співвідповідачу. Крім того, об`єкт, який переданий в сервітутне користування не є земельною ділянкою, а як предмет договору становить об`єкт благоустрою, тобто за своїм змістом спірний договір є договором особистого сервітуту, реєстрація якого в реєстрі речових прав чинним законодавством не передбачена.
Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу — залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги належними та допустимими доказами не підтверджено, аргументи зводяться лише до незгоди із висновками суду першої інстанції, а оскаржуване рішення є законним та вмотивованим. Вказує, що суд першої інстанції надав правильну оцінку стосовно того, що позивачем не доведено, що надана в сервітутне користування територія розташовується в межах прибудинкової території багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 . Враховуючи принцип змагальності, саме позивач має довести обставини на які він посилається, виклавши свої доводи та міркування, а також докази, що це підтверджують у позовній заяві. Посилається на те, що розрахунок потреби площі не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки із нього не можна встановити, конфігурацію земельної ділянки (де знаходиться прибудинкова територія), а саме: її межі та визначити чи на ній розташовується територія надана в сервітутне користування співвідповідачу. Вказує на те, що територія надана в сервітутне користування нічим не огороджена, доступ до неї вільний, а також: ні оспорювані рішення, ні договір не передбачають встановлення будь-яких огорож або в інший спосіб обмежувати доступ до даної території. Крім того, право на оскарження рішень органів місцевого самоврядування мають особи, щодо яких застосовано відповідне рішення, а також особи, які є суб`єктами правовідносин, де застосовуються прийняті органами місцевого самоврядування акти, в даному випадку у позивача таке право відсутнє.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 — адвокат Мельник Ю.О. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладеній в ній.
Представник ТМР — Друзюк Р.М. апеляційної скарги не визнав, вважаючи її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
ОСОБА_2 та його представник адвокат Василишин М.О. в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час, дату і місце проведення судового засідання, проте представник ОСОБА_2 - адвокат Василишин М.О. надіслала на електронну адресу суду клопотання про розгляд у їхню відсутність, в якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.
Заслухавши пояснення представників сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення відповідає, з огляду на таке.
Судом встановлено, що позивач є власником квартири за АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав за №31671384 від 14 жовтня 2011 року (а.с. 14).
13 березня 2020 року  ОСОБА_2  звернувся до Тернопільської міської ради із заявою про надання дозволу на укладення договору земельного сервітуту земельної ділянки, пл. 0,0344 га, для розташування тимчасової споруди по АДРЕСА_1 (а.с. 17).
13 березня 2020 року Тернопільською міською радою прийнято рішення за №7/47/174, яким надано дозвіл ОСОБА_2 на укладення договору земельного сервітуту на земельну ділянку пл. 0,0344 га терміном на 5 років для розміщення та обслуговування групи тимчасових споруд для проведення підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 (а.с. 16).
На підставі даного рішення, 02 квітня 2020 року між Територіальною громадою м. Тернопіль, від імені якої діє Тернопільська міська рада та ОСОБА_2 укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди строком на 5 років до 13 березня 2025 року (а.с. 22-23).
Згідно з умовами договору, Територіальна громада, від імені якої діє Тернопільська міська рада, встановила особистий строковий сервітут на територію (об`єкт благоустрою) в м. Тернопіль, для розміщення та обслуговування групи тимчасових споруд, пл. 0,0344 га. Об`єктом сервітуту є територія в АДРЕСА_1 га, розташування та межі якої визначені у Додатку до цього договору. У п.1.4 договору сторони погодили, що даний договір не є договором оренди земельної ділянки чи будь-яким іншим договором користування земельною ділянкою.
Згідно з розрахунком розміру плати встановлення земельного сервітуту на земельні ділянки державної або комунальної власності, грошова оцінка яких проведена на 01 січня 2020 року, з урахуванням щорічного коефіцієнта індексації грошової оцінки землі, річна сума плати за земельну ділянку пл. 344 кв.м. становить 78 003,84 гривень (а.с. 24).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що судом не встановлено та позивачем не доведено, що земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 , та прибудинкова територія надана в постійне користування чи передана у власність підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цим будинком чи співвласникам даного багатоквартирного будинку в порядку, встановленому законом. Позивачем не подано та в судовому засіданні не встановлено жодних доказів про те, що він є власником або користувачем суміжних чи спірної земельних ділянок, а тому суд зазначає, що позивач не довів суду, яким чином порушуються його права. Сам по собі розрахунок потреби площі земельної ділянки для обслуговування багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 , без відсутності доказів передачі такої земельної ділянки у власність чи користування співвласникам багатоповерхового будинку, підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цим будинком, не підтверджує факт порушення прав позивача та не має правового значення для вирішення спору по суті.
Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, виходячи з такого.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
Статтею 1 Закону України “Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку” визначено, що прибудинкова територія — територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідні для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.
Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються співвласниками.
Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.
Аналізуючи вказану норму слідує, що прибудинкова територія знаходиться в межах земельної ділянки, розміри та конфігурація якої визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації, речове право на таку земельну ділянку повинно бути оформлене за співвласниками багатоквартирного будинку.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку.
Позивач суду не представив належних та допустимих доказів, що спірна ділянка перебуває у власності чи користуванні співвласників багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , затвердженої належним чином землевпорядної документації, яка б визначала конфігурацію та межі даної земельної ділянки, в зв`язку з чим можна було б встановити, що надана в сервітутне користування ОСОБА_2 територія розташована в межах земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Більше того, земельна ділянка на якій знаходиться даний багатоквартирний будинок не сформована і відповідно жодним речовим правом не обтяжена.
Не заслуговують на увагу доводи заявника, що на підтвердження права користування на земельну ділянку по АДРЕСА_1 позивачем наданий здійснений спеціалістом розрахунок потреби площі, оскільки він не може замінити правоустановлюючі документи, а саме право власності чи право постійного користування, а є лише складовою землевпорядної організації при відведенні земельної ділянки, разом з текстовими та графічними матеріалами, на підставі яких відбувається її формування, шляхом державної реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Також, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача про те, що відповідно до Генерального плану міста Тернополя, територія, що надана в користування згідно оспорюваного договору сервітуту, є територією багатоквартирної житлової забудови, так як на Генеральному плані міста Тернополя не відображені земельні ділянки (їх площі, межі та кадастрові номери), як і не відображено назви вулиць міста, тому ідентифікувати місце розташування земельної ділянки або її правовий статус не є можливим. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України право користування (сервітут) є одним з речових прав на чуже майно.
У відповідно до частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
За умовами пункту 1.1 спірного договору сторони визначили, що “Сервітуарію” на підставі рішення Тернопільської міської ради від 13 березня 2020 року №7/47/174 встановлюється особистий строковий сервітут на територію (об`єкт благоустрою) в м. Тернополі для розміщення та обслуговування групи тимчасових споруд, площею 0,0344 га.
Об`єктом особистого строкового сервітуту сторони визначили територію (об`єкт благоустрою) в АДРЕСА_1 , площею 0,0344 га, розташування та межі якої зазначено у Додатку до вказаного договору.
Згідно статті 13 Закону України “Про благоустрій населених пунктів” до об`єктів благоустрою населених пунктів належать території загального користування серед яких інші території загального користування.
Особистий строковий сервітут встановлено з “Сервітуарієм” для розміщення та обслуговування групи тимчасових споруд на території міста на умовах, зазначених у спірному договорі.
Таким чином, особистий строковий сервітут встановлює право користування територією (об`єктом благоустрою), а не право користування земельною ділянкою (земельний сервітут), як зазначає позивач, тобто, не є земельним сервітутом.
Вказані обставини свідчать про те, що об`єкт переданий в сервітутне користування не є земельною ділянкою, а як предмет договору становить об`єкт благоустрою, тобто за своїм змістом спірний договір є договором особистого сервітуту, реєстрація якого в реєстрі речових прав чинним законодавством не передбачена.
Тому, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що укладений договір від 02 квітня 2020 року між Тернопільською міською радою та ОСОБА_2 є недійсним правочином, оскільки земельна ділянка не сформована у відповідності до вимог ЗК України, а договір не містить державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що права та інтереси позивача не були порушені відповідачами, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Мельника Юрія Олександровича слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року — залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на позивача в межах ним понесених.

Керуючись ст.ст.35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — адвоката Мельника Юрія Олександровича — залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року — залишити без змін.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на позивача в межах ним понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 21 липня 2022 року.

Головуючий 
Судді