Постанова                                                   
іменем України
21 червня 2022 року?
м. Київ
справа № 185/2594/20
провадження № 51-4720км21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:?
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:?
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
засудженої
(в режимі відеоконференції)       ОСОБА_5 
захисника
(в режимі відеоконференції)       ОСОБА_6 ,
прокурора                                       ОСОБА_7 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_5 – ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2021 року в кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020040370000268 від 17 лютого 2020 року,  за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  ?уродженки с. Українське Петропавлівського району Дніпропетровської області, громадянки України, мешканки АДРЕСА_1 , такої, що судимості не мала,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК),
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами ?першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                  від 24 березня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за частиною 1 статті 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Ухвалено після набрання вироку законної сили ОСОБА_5 затримати  та направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» для відбування призначеного судом покарання. Строк відбуття покарання ОСОБА_5 ухвалено обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК, за таких обставин.
16 лютого 2020 року о 21:30 ОСОБА_5 , перебуваючи в кухонній кімнаті будинку АДРЕСА_1 , реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел, направлений на умисне, протиправне заподіяння смерті своїй матері, потерпілій ОСОБА_8 , яка відмовилась допомагати у виконанні домашніх справ, після спільного вживання з останньою алкогольними напоями, усвідомлюючи протиправність та небезпеку своїх дій, діючи умисно, взяла зі столу кухонний ніж та, використовуючи його як знаряддя злочину, умисно нанесла один удар кухонним ножем в життєво важливий орган - у ліву половину передньої поверхні грудної клітки потерпілої ОСОБА_8 , яка сиділа на дивані. Від отриманого внаслідок ножового поранення тілесного ушкодження у грудну клітку ліворуч потерпіла ОСОБА_8 померла на місці скоєння злочину. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2021 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2021 року щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про зміну вказаних судових рішень шляхом перекваліфікації дій засудженої з частини 1 статті 115 КК на частину 2 статті 121 КК. Посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Захисник вважає, що дії засудженої повністю охоплюються диспозицією частини 2 статті 121 КК з огляду на те, що вона не мала наміру вбивати матір та після нанесення першого удару у неї була можливість довести злочин до кінця шляхом завдання ще ударів ножем, проте утрималась від подальших протиправних дій та надала медичну допомогу, отже усвідомила свою вину та намагалась запобігти тяжким наслідкам. 
На обґрунтування своїх доводів, захисник послався на висновки експертизи, показання експерта та свідка ОСОБА_9 , вказуючи на ту обставину, що потерпіла після ножового поранення та до смерті могла розмовляти, вчиняти активні дії та рухатися після спливу 2-2,5 годин. 
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженої та його захисника, які підтримали касаційну скаргу, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на наступних підставах. 
Мотиви Суду
Відповідно до вимог статті 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Враховуючи обмеження, що визначені у вказаній нормі процесуального закону, касаційний суд виходить з обставин, встановлених судами.
Доводи касаційної скарги про відсутність умислу на вбивство потерпілої та необхідність кваліфікації дій засудженого за частиною 2 статті 121 КК спростовуються встановленими фактичними обставинами, що підтверджені доказами, яким місцевий суд у порядку статті 94КПК дав оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності цих доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку і прийняв обґрунтоване рішення про доведеність винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Висновки судів першої та апеляційної інстанції ґрунтуються на показаннях самої засудженої, потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_15 , експерта ОСОБА_16 та письмових доказах.
Зі змісту правової норми слідує, що умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.
Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.
Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
Прямий умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (частина 2 стаття 24 КК).
У цьому провадженні судами правильно враховано, що засуджена обрала знаряддям вчинення злочину кухонним ножем,  завдала удар ним у грудну клітку з певною силою та від якого утворився раневий канал глибиною 11,5 см, який сліпо закінчується в порожнині правого шлуночку серця, що знаходиться у прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілої. А тому була велика ймовірність того, що при його застосуванні можна заподіяти смерть людині та не вчинила дій для своєчасного надання кваліфікованої медичної допомоги. 
Вказане слідує з показань засудженої, свідків, висновків експертиз, показань експерта та інше. 
Відповідно до показань експерта, на які, як і на висновок, посилається захисник у касаційній скарзі, він вказав на те, що  у потерпілої ОСОБА_8 було виявлено тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини ліворуч з пораненням серця. Аномального розташування внутрішніх органів у потерпілої не було виявлено. Тілесне ушкодження на грудній клітині ліворуч у потерпілої було заподіяне колюче-ріжучим предметом, рана має рівні контури, глибина раневого каналу становить 11.5 см, що свідчить про ударний механізм спричинення ушкодження, нанесення удару з певною силою. Виявлені тілесні ушкодження у потерпілої могли утворитись при обставинах, на які вказала засуджена під час слідчого експерименту, при цьому тремтіння в руці з ножем перед ударом, про які зазначає обвинувачена, не було. Наявність алкоголю в крові сприяло внутрішній кровотечі, проте не перебуває в причинному зв`язку з настанням смерті. З виявленою травмою серця особа могла прожити нетривалий час, який вимірюється хвилинами, який також залежить від положення тіла та активності потерпілого. При своєчасній кваліфікованій допомозі можливо і не наступила би смерть потерпілої.
Значення має також те, що засуджена, знаючи, що вона завдала удар ножем у грудну клітку потерпілої після словесного конфлікту за обставин, коли життю та здоров`ю засудженій нічого не загрожувало, після спричинення ножового поранення потерпілій не намагалася вжити заходів задля збереження життя останньої, адже не викликала кваліфіковану медичну допомогу, а лише замазала рану розчином зеленки. Сукупність всіх обставин вчиненого діяння свідчать про спрямованість дій засудженої саме на досягнення бажаного результату – смерті потерпілої.
Таким чином, Верховний Суд погоджується, що, урахувавши усі встановлені обставини провадження, суди вірно встановили, що засуджена мала умисел саме на заподіяння смерті потерпілій, а тому її дії за частиною 1 статті 115 КК кваліфіковано вірно.
Матеріалами провадження не підтвердилися доводи захисника про те, що засуджена не цілячись завдала потерпілій удар у грудну клітку, а відповідно до показань експерта потерпіла після такого поранення могла розмовляти, вчиняти активні дії, рухатись, та те, що потерпіла померла через 2-2,5 годин після заподіяння їй ножового поранення у грудну клітку. 
Враховуючи викладене, під час перевірки судового рішення апеляційного суду не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість вироку районного суду щодо винуватості ОСОБА_5 .
Суд апеляційної інстанції надав належні та вмотивовані відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, при цьому проаналізував усі досліджені судом докази та надав мотивовану відповідь на доводи захисника, які аналогічні доводам касаційної скарги.
Отже, касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є законними і обґрунтованими.
На підставі наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ухвалив:
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2021 року щодо засудженої ОСОБА_5 – залишити без зміни, а касаційну скаргу її захисника ОСОБА_6 - без задоволення.  
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:      
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                     ОСОБА_3