РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2022 року 
м. Рівне

Справа № 569/11137/18
Провадження № 22-ц/4815/831/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача      – Шимківа С.С.,
суддів:                 – Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,
учасники справи: 
позивач – АТ КБ "Приватбанк",
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 січня 2022 року (ухвалене у складі судді Гордійчук І.О.) у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- 
в с т а н о в и в :
У червні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 26.08.2008 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 26.08.2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зазначає, що відповідачка ознайомлена із умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви. Банк свої зобов`язання за Договором виконав, надавши відповідачці можливість розпоряджатися  кредитними коштами  на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.  ОСОБА_1  зобов`язалася повернути  витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, однак,   умови договору щодо належного виконання зобов`язань порушила, оскільки не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, які передбачені договором. З урахуванням заяви від 31.12.2021 року про зменшення позовних вимог, просить суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 18761,74 грн., з яких: 4989,62 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 10829,32 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 2942,80 грн. – пеня, а також судові витрати по справі.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 січня 2022 року позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на        користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 26.08.2008 року у розмірі 4989 грн. 62 коп.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ "Приватбанк" не повернуті, а тому позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у розмірі 4989 грн. 62 коп. є обґрунтованими. Щодо стягнення з відповідачки відсотків, то суд відмовив у задоволенні прозову у цій частині, оскільки наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості за відсотками не є безспірним доказом їх розміру, адже банком безпідставно нараховувалися відсотки, зокрема, за підвищеними процентними ставками, які не були обумовлені сторонами у заяві. Враховуючи, що позичальник періодично здійснювала погашення кредитної заборгованості, у т.ч. й нарахувань не передбачених у заяві від 26.08.2008 року, місцевий суд дійшов висновку про неможливість встановлення дійсного розміру заборгованості за відсотками. Також суд першої інстанції відмовив у стягненні з відповідачки пені, оскільки такий вид відповідальності позичальника не передбачений заявою, що підписана між сторонами.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, АТ КБ "ПриватБанк" оскаржило його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що 26.08.2008 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Відсутність підпису позичальника на цих Умовах та правилах не свідчить про те, що вона не була ознайомлена з ними, адже ОСОБА_1 поставила підпис у заяві, яким засвідчила те, що вона повністю згодна з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах. Разом з цим, у заяві зазначено, що базова відсоткова ставка складає 2.5 % на місяць, що безпідставно не було враховано місцевим судом.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В іншій частині рішення суду просить залишити без змін.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав про її задоволення, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З огляду на те, що позивачем фактично оскаржуються рішення суду щодо відмови у стягненні заборгованості за процентами, то апеляційний суд не перевіряє законність рішення у частині, яка не оскаржується, а саме: в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відмови у задоволення стягнення пені.
Судом встановлено, що 26.08.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, шляхом підписання ОСОБА_1 заяви, в якій зазначено, що вона згодна з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею і Банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомився та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.
Кредитні зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 складає 18761,74 грн., що складається з: 4989,62 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредити, 10829,32 грн. - заборгованість за простроченими відсотками та 2942,80 грн. - пені.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У справі, що переглядається, встановлено, що у заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 26.08.2008 року сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами у розмірі 2,5 % на місяць.
Разом із тим, банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 55 Закону України«Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.
У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч частини першої статті 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).
Частиною 3 ст. 1056-1 ЦК України в редакціїЗакону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Разом з цим, із розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що банком безпідставно нараховувалися проценти, зокрема, за підвищеними процентними ставками, які не були обумовлені сторонами, а саме у розмірі 34,8%, 43,2% річних. Відповідно, заборгованість за такими відсотками відносилася на тіло кредиту, яке у подальшому збільшувалося за рахунок списання вказаних процентів, які не погоджувалися сторонами.
Грошові кошти, які були сплачені відповідачкою на погашення заборгованості неправомірно відносилися на погашення протиправно збільшених відсотків та тіла кредиту, збільшеного за рахунок списання цих відсотків. Отже, розмір заборгованості за відсотками, заявлений позивачем, визначений усупереч вимог закону та умов договору, що визначені у підписаній заяві.
Враховуючи, що позичальник періодично здійснювала погашення кредитної заборгованості, у т.ч. й нарахувань не передбачених в заяві від 26.08.2008 року, апеляційний суд позбавлений можливості встановити дійсний розмір заборгованості за відсотками.
Неправильність розрахунку позивача полягає не в арифметичних діях, а в принципах та підставах нарахування боргу, що безумовно впливає на його розмір, який не може ґрунтуватися на припущеннях.
Іншого належного розрахунку заборгованості за відсотками, який би відповідав обумовленими сторонами умовами кредитування, позивач не долучив.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві ОСОБА_1 , яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Тому, вірним є використання при вирішенні спору висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, порушених у апеляційній скарзі.
Під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається на учасників справи.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями, що передбачено у пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН.
Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України", § 23).
За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 січня 2022 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
       
Суддя-доповідач                                                           Шимків С.С.
Судді:                                                                           Гордійчук С.О. 

Ковальчук Н.М.