Ухвала
Іменем України
 
18 квітня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 725/4104/20
провадження № 61-1817ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду                      м. Чернівці від 28 жовтня 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду        від 30 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради, про зобов`язання привести несучу конструкцію будинку до попереднього стану; за зустрічним позовом ОСОБА_3 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , треті особи: Відділ архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , про визнання права власності на самовільно реконструйовану, шляхом добудови, частину житлового будинку,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 , третя особа - Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради, про зобов`язання привести несучу конструкцію будинку до попереднього стану.
 
В обґрунтування позову зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідач є власником квартири № 2 у цьому ж будинку.
Наприкінці 2016 року ОСОБА_2 без отримання згоди сусідів, як співвласників спільного майна багатоквартирного будинку, здійснив втручання у опорну конструкцію (несучу стіну) будинку, влаштувавши в ній віконний проріз.
 
Зазначав, що Державна архітектурно-будівельної інспекція декларації про початок виконання будівельних робіт (реконструкції несучої стіни будинку) відповідачу не надавала.
 
За результатами проведеного експертного будівельно-технічного дослідження судовий експерт дійшов до висновку, що у зовнішній стіні будинку АДРЕСА_3 , з північної сторони (зі сторони прибудови літ. А3) наявний встановлений віконний блок. Вказана зовнішня стіна будинку з північної сторони є несучою стіною.
 
Ураховуючи вищевикладене, просив суд зобов`язати ОСОБА_2 за власний                рахунок привести зовнішню несучу стіну будинку АДРЕСА_3 , яка в матеріалах технічної інвентаризації відображена як зовнішня стіна приміщення № 2-4, до попереднього стану.
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Відділ архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , про визнання права власності на самовільно реконструйовану, шляхом добудови, частину житлового будинку.
 
В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, яке пов`язане з хронічним психічним захворюванням. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці                              від 20 листопада 2017 року у справі № 725/3868/17 ОСОБА_2 визнано недієздатним та рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 травня 2018 року у справі № 725/1701/18 ОСОБА_3 призначено опікуном над недієздатним чоловіком ОСОБА_2 .
 
Зазначала, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування від 02 липня 1993 року належить 32/100 частин житлового будинку АДРЕСА_3 (в технічному паспорті на житловий будинок ця частина будинку зазначається як квартира № 1 ).
 
Відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить зовнішня стіна приміщення             № 2-4, тобто, це є 43/100 частин будинку АДРЕСА_3 .
У технічному плані частина будинку ОСОБА_2 зазначена, як квартира № 2 , в кімнаті 2-4 облаштовано віконний отвір і встановлено дерев`яне вікно у 2000 році, а в                      2016 році проведено заміну вікна на металопластикове, щоб зберегти тепло та покращити умови проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
 
Вважала, що дане приміщення не має жодного відношення до 32/100 частин житлового будинку, власником якої є ОСОБА_1 .
 
Крім того, зазначала, що до проведення добудови квартира налічувала 2 житлові кімнати, а її загальна площа складала 39,5 кв. м, житлова площа 24 кв. м, допоміжні приміщення квартири складали 15,5 кв. м. Після проведення реконструкції квартири з добудовою, вона налічує 3 житлові кімнати, а її загальна площа складає 74,1 кв. м, житлова площа квартири складає 37,6 кв. м, площа допоміжних приміщень складає 36,5 кв. м.
 
Всі роботи щодо реконструкції квартири виконані без порушення будівельних правил та нормативів, без порушення правил пожежної безпеки, що підтверджується висновком проектної організації Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд-Проект» (далі - ТОВ «Гранд-Проект»). Прибудова може експлуатуватися, ОСОБА_2 рекомендовано закінчити всі оздоблювальні роботи.
 
Власники квартир № 1 та № 3 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надавали нотаріальні посвідчені заяви про свою згоду на здійснення реконструкції та добудову до квартири АДРЕСА_6 .
 
Враховуючи те, що ОСОБА_2 не зміг раніше здати в експлуатацію реконструйовані 43/100 частин житлового будинку, а також те, що реконструкція житлового будинку не порушує права інших співвласників і вона була проведена для покращення житлових умов, а наданий ОСОБА_1 експертний висновок не підтверджує, що встановлення вікна порушило несучу здатність будинку, просила визнати за ОСОБА_2 право власності на 43/10 частин житлового будинку літ. А АДРЕСА_3 , загальною площею 73,40 кв. м, житловою площею 37,60 кв. м підсобною площею 35,80 кв. м, що складається із підвалу Пд IV 10,60 кв. м, коридору 2-1 площею 9,60 кв. м, вбиральні 2-2 площею               1,30 кв. м, ванни 2-3 площею 4,20 кв. м, кухні 2-4 площею 10,10 кв. м, кімнати 2-5 площею 9 кв. м, кімнати 2-6 площею 15 кв. м, кімнати 2-7 площею 13,60 кв. м та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , відмовлено.
 
Місцевий суд, відмовляючи в задоволенні первісного позову, виходив з того, що ОСОБА_1 обрав неефективний спосіб судового захисту, оскільки його застосування не буде мати наслідком повне припинення порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача та їх відновлення.
 
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, місцевий суд виходив з того, що технічний висновок про відповідність збудованого об`єкту містобудування вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, міцність, стійкість і необхідну довговічність виготовлений у 2009 році ТОВ «Гранд-Проект», на який посилається ОСОБА_3 як на підставу задоволення своїх вимог, стосувався виключно добудови до квартири АДРЕСА_6 , та не містив обстеження і відповідних висновків щодо влаштування віконного отвору у вже існуючій стіні будинку. Крім того, жодного документа на підтвердження того, що облаштування віконного отвору у несучій стіні будинку не призведе до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку і не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку позивачем за зустрічним позовом не надано, а наявний у матеріалах справи висновок № 980/02-02 на проект будівництва від 11 вересня                    2009 року, який вже втратив чинність, стосувався лише прибудови до квартири.
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 30 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Змінено мотивувальну частину рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 жовтня 2021 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 , викладено її в редакції постанови суду апеляційної інстанції.
 
У іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.
 
Змінюючи мотивувальну частину рішення місцевого суду в оскаржуваній частині, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 не підтвердив належними доказами факт того, що внаслідок встановлення ОСОБА_2 віконного блоку у вищевказаному житловому будинку було порушено його право. Крім того, апеляційним судом зазначено, що за змістом нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 останній не заперечував щодо проведення ОСОБА_2 реконструкції та добудови квартири відповідача.
 
26 січня 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 жовтня               2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 грудня 2021 року у вказаній справі.
 
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що                суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду        від 04 квітня 2018 року у справі № 2-6977/11, від 18 липня 2018 року у справі                № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 904/1040/18.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі. 
 
Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.
 
Судами встановлено, що будинок АДРЕСА_3 перебуває у спільній часткові власності ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та складається із трьох окремих квартир.
 
Рішенням № 1126 від 06 березня 2014 року Чернівецької міської ради вищевказаним особам також передано в оренду на 49 років земельну ділянку, яка знаходиться на АДРЕСА_3 .
 
З метою покращення своїх житлових умов ОСОБА_2 18 березня 1996 року звернувся із письмовою заявою до начальника Управління містобудівного комплексу та архітектури про надання вказаним органом дозволу на перебудову кухні, коридору і добудову ванної кімнати, вбиральні, комори та підвалу.
 
За резолюцією на вказаній заяві Управління містобудування та архітектури не заперечувало проти добудови ОСОБА_2 кухні, ванної кімнати та коридору до житлового будинку АДРЕСА_3 .
 
Згідно нотаріально посвідчених заяв власника квартири № 1 - ОСОБА_1 та власника квартири № 3 - ОСОБА_4 останні не заперечували щодо проведення ОСОБА_2 реконструкції та добудови до квартири АДРЕСА_6 .
 
ОСОБА_2 здійснено добудову до вищевказаної квартири, внаслідок чого її площа збільшилась з 39,50 кв. м до 73,40 кв. м.
 
Після здійснення будівельних робіт на замовлення ОСОБА_2 ТОВ «Гранд-Проект» виготовлено у 2009 році технічний висновок про відповідність збудованого об`єкту містобудування вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, міцність, стійкість і необхідну довговічність.
 
Згідно вищенаведеного висновку прибудова до квартири АДРЕСА_6 , на час обстеження знаходиться в задовільному стані. Збудований об`єкт містобудування відповідає вимогам діючих держаних стандартів, будівельних норм і правил, включаючи вимоги міцності, стійкості та необхідної довговічності. Прибудова до житлового будинку може в подальшому експлуатуватись і немає перешкод для узаконення чи прийняття в експлуатацію.
 
Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 20 листопада                        2017 року у справі № 725/3868/17 ОСОБА_2 визнано недієздатним та рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 травня 2018 року у справі                       № 725/1701/18 ОСОБА_3 призначено опікуном над недієздатним чоловіком ОСОБА_2 . 
 
Апеляційний суд, змінюючи рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні первісного позову, дійшов висновку, що позивач не підтвердив належними доказами факт того, що внаслідок встановлення ОСОБА_2 віконного блоку у зовнішній стіні приміщення № 2-4, яке є кімнатою над квартирою № 2 вищевказаного житлового будинку, його права були порушені. Крім того, апеляційним судом зазначено, що за змістом нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 останній не заперечував щодо проведення ОСОБА_2 реконструкції та добудови до квартири відповідача.
 
Такий висновок суду апеляційної інстанції є обґрунтованим з огляду на таке.
 
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
 
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (частини перша-п?ята статті 319 ЦК України).
 
У частині першій статті 382 ЦК України передбачено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.
 
Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
 
Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників (стаття 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
 
Згідно з частиною другою статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
 
За загальним правилом розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
 
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
У кожній справі суд повинен встановити, чи були порушені або не визнані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Висновком експерта № ED-1704-1439.19 від 15 листопада 2019 року за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження, наданому позивачем на обґрунтування доводів позовної заяви, зазначено про факт наявності у зовнішній стіні будинку на АДРЕСА_3 , яка є несучою стіною, з північної сторони (зі сторони прибудови літ. А3) встановленого віконного блоку, проте ОСОБА_1 не доведено, що внаслідок встановлення відповідачем такого вікна виникли або можуть виникнути будь-які негативні (та/або) небезпечні для несучих конструкцій будинку наслідки, які в подальшому можуть призвести до руйнації чи пошкодження житлового будинку, в якому проживає позивач.
 
Інших належних та допустимих доказів на підтвердження вищевказаних обставин ОСОБА_1 не надано.
 
Не підтверджуються такі обставини і приписами Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, оскільки, як встановлено апеляційним судом, працівниками інспекції виявлено порушення відповідачем вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, а саме здійснення останнім будівельних робіт з реконструкції частини житлового будинку (квартири АДРЕСА_6 без набуття права на виконання таких робіт, проте обставин щодо незаконного встановлення вікна у несучій стіні вказаного житлового будинку дані приписи інспекції не містять.
 
Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд, змінюючи мотивувальну частину рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні первісного позову, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок встановлення ОСОБА_2 віконного блоку у вищевказаному житловому будинку було порушено його право як власника квартири  АДРЕСА_1 .  
 
Безпідставним є посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 2-6977/11, від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 904/1040/18, оскільки у вказаних справах Верховний Суд дійшов висновку, що позивачами доведено існування реальної небезпеки порушення їхнього права власності чи правомірного володіння зі сторони відповідачів. У справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, апеляційний суд, змінюючи мотивувальну частину рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні первісного позову, виходив з недоведеності позивачем порушення свого права власності зі сторони відповідача.
 
Таким чином, позиції, викладені у зазначених постановах Верховного Суду                          від 04 квітня 2018 року у справі № 2-6977/11, від 18 липня 2018 року у справі                       № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 904/1040/18не є релевантними до справи, про перегляд якої подано касаційну скаргу.
 
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Верховний Суд наголошує, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц ).
 
Оскільки правильне застосування судом норм матеріального та процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження із підстав, передбачених  підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 жовтня 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради, про зобов`язання привести несучу конструкцію будинку до попереднього стану; за зустрічним позовом ОСОБА_3 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , треті особи: Відділ архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , про визнання права власності на самовільно реконструйовану, шляхом добудови, частину житлового будинку відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     С. О. Погрібний