ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

27 червня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/19749/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Головко О.В. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Ясенової Т.І.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу   Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року (суддя Боженко Н.В.) в адміністративній справі  
за позовом  ОСОБА_1     
до Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1      звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправною відмову Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради, викладену у листі № Б-91/0-1/09-2/ від 07 вересня 2021 року, яка полягає у ненаданні позивачеві статусу «Член сім`ї загиблого ветерана війни» відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та не видачі «Посвідчення члена сім`ї загиблого»;  зобов`язати Лівобережне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради надати позивачеві статус «Член сім`ї загиблого ветерана війни», надавши посвідчення члена сім`ї загиблого відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та п. 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021року позов задоволено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки нормам чинного законодавства, його висновки не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття невірного рішення. Зазначає про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на те, що за життя чоловік позивача не визнавався особою з інвалідністю.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 02.09.2021 звернулася до Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради з заявою про надання статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни, до якої надано свідоцтво про одруження, свідоцтво про смерть чоловіка, посвідчення серії НОМЕР_1 від 27.10.2017.
Листом від 07.09.2021 за № Б-91/0-1/09-21 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що дружина померлого учасника бойових дій мала б право на встановлення статусу та користуватися пільгами у разі наявності висновку, встановленого медико-соціальною експертною комісією, тобто причинного зв`язку смерті чоловіка із захворюванням, одержаним під час перебування на фронті чи в період проходження військової служби, або якщо чоловіка за життя було визнано особою з інвалідністю.
Позивач не погоджується з такими висновками УПСЗН, вважає відмову протиправною, адже померлий чоловік мав статус учасника бойових дій і після досягнення 85-річного віку отримував статус інваліда внаслідок війни І групи.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
До ветеранів війни належать: учасники бойових дій,  особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Статтею 6 названого Закону визначено, що учасниками бойових дій визнаються, зокрема: військовослужбовці, які проходили службу у військових підрозділах, частинах, штабах і установах, що входили до складу діючої армії в період громадянської та  Другої світової воєн, під час інших бойових операцій по захисту Батьківщини, партизани і підпільники громадянської та  Другої світової воєн; військовослужбовці, а також особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, які в період  Другої світової війни  проходили службу в містах, участь в обороні яких зараховується до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, встановлених для військовослужбовців частин діючої армії; особи вільнонайманого складу Збройних Сил, військ і органів Міністерства внутрішніх справ і Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, які займали штатні посади у військових підрозділах, частинах, штабах і установах, що входили до складу діючої армії в період  Другої світової війни  та інші періоди ведення бойових дій або перебували в ці періоди у містах, участь в обороні яких зараховується до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, встановлених для військовослужбовців частин діючої армії; працівники спеціальних формувань Народного комісаріату шляхів, Народного комісаріату зв`язку, Народного комісаріату охорони здоров`я, плаваючого складу промислових і транспортних суден і льотно-підйомного складу авіації Народного комісаріату рибної промисловості колишнього Союзу РСР, морського і річкового флоту, льотно-підйомного складу авіації Головного управління Північного морського шляху, переведені у період  Другої світової війни  на становище осіб, що перебували у лавах Червоної Армії і виконували завдання в інтересах армії та флоту в межах тилових кордонів діючих фронтів або оперативних зон діючих флотів, а також члени екіпажів суден транспортного флоту, які були захоплені в портах фашистської Німеччини 22 червня 1941 року на порушення Конвенції про становище ворожих торгових суден на початку воєнних дій (Гаага, 1907 рік); особи, які в період  Другої світової війни  перебували у складі частин і підрозділів діючої армії та флоту як сини, вихованці полків і юнги до досягнення ними повноліття; особи, які брали участь у бойових діях проти фашистської Німеччини та її союзників у роки другої світової війни на території інших держав у складі армій союзників колишнього СРСР, партизанських загонів, підпільних груп та інших антифашистських формувань; особи, які у неповнолітньому віці були призвані чи добровільно вступили до лав Радянської Армії і Військово-Морського Флоту під час військових призовів 1941 - 1945 років; особи, які у складі формувань народного ополчення брали участь у бойових діях під час  Другої світової війни.
За приписами статті 7 Закону до  осіб з інвалідністю внаслідок війни  належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали  особами з інвалідністю  внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та  Другої світової воєн  або з участю в бойових діях у мирний час.
До  осіб з інвалідністю внаслідок війни  належать також  особи з інвалідністю  з числа осіб, які стали інвалідами внаслідок поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних: у районах бойових дій у період Другої світової війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період. Зв`язок інвалідності з пораненням чи іншим ушкодженням здоров`я, отриманим особами, зазначеними в цьому пункті, встановлюється для повнолітніх осіб - за висновком медико-соціальної експертизи, для осіб віком до 18 років - лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; осіб, які стали  особами з інвалідністю  внаслідок воєнних дій громадянської та  Другої світової війни  або стали  особами з інвалідністю  від зазначених причин у неповнолітньому віці у воєнні та повоєнні роки; осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час  Другої світової війни, та осіб, які у неповнолітньому віці були призвані чи добровільно вступили до лав Радянської Армії і Військово-Морського Флоту під час військових призовів 1941 - 1945 років і стали  особами з інвалідністю  внаслідок загального захворювання або захворювання, отриманого під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях.
Учасниками війни визнаються військовослужбовці, які в період війни проходили військову службу у Збройних Силах колишнього СРСР, трудівники тилу, а також інші особи, передбачені цим Законом (стаття 8).
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мав статус учасника бойових дій, який 27 жовтня 2017 року отримав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни І групи.
Так, згідно зі ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій у період   Другої світової війни, яким виповнилося 85 років і більше, надаються пільги, передбачені статтею 13 цього Закону для  осіб з інвалідністю внаслідок війни  I групи.
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_1 звернулося до відповідача з метою отримання статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни.
Статтею 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції, чинній на час спірних правовідносин, визначено, що чинність цього Закону поширюється, зокрема, на: дружин (чоловіків) померлих  осіб з інвалідністю внаслідок  Другої світової війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя  особами з інвалідністю  від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге.
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюється на дружину померлої особи, яка мала інвалідність.
Матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_2 за життя інвалідності внаслідок  Другої світової війни або з інших причин.
Невірним є висновок суду першої інстанції, що посвідченням НОМЕР_1 підтверджується статус ОСОБА_2 як інваліда війни І групи, адже дане посвідчення є посвідченням учасника бойових дій, який має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни І групи.
Тобто, у зв`язку з набуттям 85-річного віку ОСОБА_2 лише набув право, в силу приписів статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на пільги ветеранів війни - інвалідів війни І групи, а не статус інваліда війни.
При цьому судом першої інстанції не враховано, що органи соціального захисту населення не уповноважені державою щодо встановлення особі інвалідності. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1317 від 03.12.2009 таке питання відноситься до виключної компетенції медико-соціальних експертних комісій.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність правових підстав для видачі позивачеві Посвідчення члена сім`ї загиблого. 
Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

                              Керуючись ст.ст. 243, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

п о с т а н о в и в :

                              Апеляційну скаргу Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року в адміністративній справі № 160/19749/21 скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1     відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з 27 червня 2022 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови. 
                              Повна постанова складена 27 червня 2022 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова