ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2022 року
м. Київ
справа № 523/3183/17
провадження № 51-678км22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у  складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженої                                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника                                                     ОСОБА_7 ,
представника                                              ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 07 травня 2019 року та вирок Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року щодо 
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 07 травня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за вчиненнякримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК  ОСОБА_6  звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на строк 3 роки з покладенням на неї обов`язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Стягнуто з  ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 400 000 грн, у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_6 відмовлено.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 19 квітня 2012 року близько 17:00, порушуючи вимоги пп. «б» п. 2.3, пп. «а» п. 2.9, пунктів 12.1, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі – ПДР), їдучи у стані алкогольного сп`яніння за кермом технічно справного автомобіля марки «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 , зі швидкістю 90–97 км/год, яка перевищує дозволену швидкість руху транспортних засобів у населеному пункті, по проїзній частині вул. Академіка Воробйова з боку вул. Слобідської в напрямку вул. Войкова (на теперішній час – вул. Мациєвської) в м. Одесі, діючи самовпевнено, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розраховуючи на їх відвернення, ОСОБА_6 , яка мала реальну та об`єктивну можливість на достатній відстані бачити автомобіль марки «Kia Rio», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , що рухався попереду в попутному з нею напрямку та здійснював лівий розворот, заздалегідь увімкнувши лівий світловий покажчик повороту, належним чином не оцінила дорожньої ситуації, за відсутності перешкод технічного або іншого характеру, маючи технічну можливість уникнути зіткнення з останнім автомобілем (за умовою руху з допустимою швидкістю 60 км/год), продовжила рух зі значним перевищенням швидкості, чим позбавила себе можливості своєчасно застосувати гальмування, та, намагаючись об`їхати цей транспортний засіб зліва, здійснила необґрунтований маневр виїзду на смугу зустрічного руху, де допустила зіткнення передньою частиною керованого нею автомобіля марки «ЗАЗ Daewoo Sens» з лівою боковою частиною автомобіля марки «Kia Rio» під керуванням водія ОСОБА_9 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя у виді закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, забійної рани голови, закритих переломів 3–9-го лівих ребер із зміщенням уламків, садна тулуба і кінцівок, а також розлад здоров`я, пов`язаний із стійкою втратою загальної працездатності до 45%.
Одеський апеляційний суд вироком від 01 грудня 2021 року скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання і вирішення питання щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 в частині стягнення матеріальної шкоди та ухвалив у цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Стягнуто з   ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 72 438,80 грн.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вироки попередніх інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи викладені в касаційній скарзі вимоги, вказує, що апеляційний суд порушив принцип безпосередності дослідження доказів, а залишаючи без розгляду клопотання захисника ОСОБА_10 про дослідження доказів, дослідив їх на власний розсуд без прослуховування звукозаписів допитів свідків та потерпілого і поклав їх в основу вироку. Вважає, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), оскільки виступає останньою інстанцією, яка перевіряє повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин, що у провадженні щодо ОСОБА_6 виконано не було. На його думку, апеляційний суд лише поверхнево дослідив докази та обмежився формальною згодою з висновками суду першої інстанції. Крім іншого, вважає неналежними та недопустимими доказами, якими суд обґрунтував вирок, зокрема: компакт-диск CD-R із фотознімками, наданий сином потерпілого (на переконання захисника, походження диска невідоме, оскільки в матеріалах провадження відсутня будь-яка відмітка про реєстрацію цього документа); висновок судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 13 листопада 2012 року № 9041/9042 (як вважає захисник, експерту не були надані матеріали провадження, що підтверджується супровідним листом); висновки первинної та додаткової комісійної судово-медичних експертиз від 23 січня 2013 року № 188 та від 09 лютого 2016 року № 256, які підтверджують ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, наявних у потерпілого, та інші. Стверджує, що вказані докази стали підставою для неправильної кваліфікації дій засудженої.
Позиції інших учасників судового провадження
У письмовому запереченні на касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 представник потерпілого ОСОБА_9 – адвокат ОСОБА_8 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення – без зміни.
У судовому засіданні засуджена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 підтримали доводи, наведені в касаційній скарзі, прокурор ОСОБА_5 , представник потерпілого ОСОБА_8 заперечили проти її задоволення.
Мотиви Суду
Згідно  зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу.
Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги захисника, він не погоджується з наданою судами оцінкою доказам та заперечує правильність установлених фактичних обставин кримінального провадження, що на підставі статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Крім іншого, захисник порушує питання про перегляд судових рішень у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, однак колегія суддів уважає їх безпідставними з огляду на таке.
У статті 370 і ч. 2 ст. 418 КПК визначено, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повинні бути законними, обґрунтованими і вмотивованими. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Водночас підставами для скасування судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку є: необхідність застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідність застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання (ч. 1 ст. 420 КПК).
За приписами ч. 2 ст. 420 КПК  вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у ньому зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог закону під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 дотримано.
Судові рішення попередніх інстанцій у цьому кримінальному провадженні свідчать, що суди ретельно перевірили доводи, аналогічні викладеним у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про відхилення цих доводів колегія суддів вважає обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. У мотивувальній частині вироку суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.З позицією місцевого суду погодився і апеляційний суд, який зауважив про безпідставність доводів сторони захисту стосовно незаконності та необґрунтованості оскарженого вироку з мотивів невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження щодо доведеності вини обвинуваченої.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 , яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння, у порушенні правил безпеки дорожнього руху, внаслідок якого потерпілому ОСОБА_9 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, підтверджується сукупністю доказів, належно оцінених судом, а саме: показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який вказав, що 19 лютого 2012 року близько 17:00 на перехресті вулиць Ак. Воробйова та Войкова в м. Одесі, він, керуючи автомобілем «Kia Rio» (д. н. з. НОМЕР_2 ) здійснював розворот. Перед виконанням маневру він побачив на достатній від нього відстані інший легковий автомобіль та розраховував безпечно завершити розворот. Водночас, завершаючи маневр, потерпілий виявив, що помічений ним автомобіль здійснює рух в його напрямку на великий швидкості, внаслідок чого відбулося зіткнення вказаного автомобіля з автомобілем потерпілого. Після зіткнення, із салону автомобіля «ЗАЗ Daewoo Sens» (д. н. з. НОМЕР_1 ) вийшла раніше незнайома йому ОСОБА_6 , підійшла до нього, зазирнула до салону та поцікавилась його самопочуттям, після чого відійшла. Під час спілкування з ОСОБА_6 він почув від неї запах алкоголю. Потерпілий наполягав, що автомобілем «ЗАЗ Daewoo Sens» (д. н. з. НОМЕР_1 ) керувала саме обвинувачена ОСОБА_6 , а інших осіб в салону вказаного автомобіля не було; свідка ОСОБА_11 , який був очевидцем ДТП та який зазначив, що автомобіль під керуванням потерпілого намагався здійснити розворот, а інший, яким керувала дівчина, ззовні дуже схожа на обвинувачену, виїхав на смугу зустрічного руху. Свідок разом з іншими очевидцями намагався витягнути із салону потерпілого і при цьому він заперечив, щоб будь-яка інша особа, окрім обвинуваченої, зізнавалася б на місці події в керуванні автомобілем «Daewoo Sens», свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які дали суду послідовні, логічні та взаємодоповнюючі показання щодо обставин ДТП, експерта-автотехніка ОСОБА_18 , а також даними протоколів слідчих дій та висновками експертів.
Суд зіставив дані механічних ушкоджень автомобіля «ЗАЗ Daewoo Sens», д. н. з. НОМЕР_1 (пошкодження лобового скла автомобіля, яке зафіксоване під час оглядів транспортного засобу), та тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_6 (ЗЧМТ у вигляді СГМ, що підтверджено картою виїзду швидкої медичної допомоги), показання потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_11 (безпосереднього очевидця ДТП) й ОСОБА_12 , і це дало підстави вважати, що саме ОСОБА_6 в момент ДТП перебувала за кермом автомобіля «ЗАЗ Daewoo Sens».
Також апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що обвинувачена ОСОБА_6 , в момент ДТП перебувала за кермом автомобіля у стані алкогольного сп`яніння, вмотивувавши таке рішення висновком та актом (ООНД) медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відповідно до яких у ОСОБА_6 було виявлено етанол в розмірах 0, 32 % (у видихуваному повітрі) та 0, 36 % (згідно лабораторних тестів № 840) (т. 3, а. п. 156-159). Крім того, про перебування ОСОБА_6 на час події ДТП у стані алкогольного сп`яніння стверджували потерпілий ОСОБА_9 , свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 .
Водночас місцевий суд обґрунтовано визнав неспроможними показання ОСОБА_6 у яких вона заперечувала факт керування нею транспортним засобом та скоєння ДТП, а також стверджувала про нібито незаконне заволодіння її автомобілем іншими особами. З точки зору місцевого суду, ці показання не відповідають об`єктивним обставинам справи та спростовуються дослідженими доказами, а тому свідчать про намагання обвинуваченої уникнути кримінальної відповідальності. З таким висновком погоджується і колегія суддів.
В результаті дослідження зібраних матеріалів провадження суди установили, що ОСОБА_6 мала технічну можливість запобігти ДТП шляхом виконання вимог пунктів 12.1 та 12.3 ПДР, а невідповідність її дій указаним пунктам правил перебуває у причинному зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками. 
Доводи в касаційній скарзі захисника про визнання компакт-диска CD-R із фотознімками, висновку судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 13 листопада 2012 року № 9041/9042, висновку первинної та додаткової комісійної судово-медичних експертиз від 23 січня 2013 року № 188 та від 09 лютого 2016 року № 256недопустимими доказами суди першої та апеляційної інстанцій ретельно перевірили і обґрунтовано визнали безпідставними.
Висловлення стороною захисту заперечення щодо встановленого ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим судами також перевірено та підтверджено, зокрема висновком первинної та додаткової комісійної судово-медичних експертиз від 23 січня 2013 року № 188 та від 09 лютого 2016 року № 256, якими встановлено, що в ОСОБА_9 були виявлені тяжкі тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку; забійна рана голови; закриті переломи 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9-го лівих ребр зі зміщенням відламків; садна тулуба та кінцівок; перелічені тілесні ушкодження були отримані внаслідок дії тупих предметів, якими могли бути деталі салону автомобіля під час ДТП 19 квітня 2012 року. Згідно Таблиць відсотків втрати загальної працездатності до «Інструкції про порядок організації і проведення лікарсько-страхової експертизи» (1986 р.), в ОСОБА_9 відсоток постійної втрати загальної працездатності, який знаходиться у прямому зв`язку з перенесеною в ДТП травмою, становить 45 (30+15) %. Виходячи з цього, отримані ОСОБА_9 в ДТП тілесні ушкодження, згідно з п. п. 2.1.3. «о» та 2.1.6. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критеріями небезпеки для життя та розладу здоров`я, пов`язаного зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину (не менш 33%) (т. 3 а. п.149-150, 167-209). 
Не викликають жодних сумнівів у колегії суддів і показання потерпілого та свідків, оскільки вони за змістом відтворюють обставини, а також повністю узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому їй злочині, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК.
Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані, що містяться у протоколах слідчих дій та в експертних висновках, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу вироку.
Суд апеляційної інстанції, розглядаючи скарги прокурора, захисника обвинуваченої та представника потерпілого, відповідно до вимог кримінального процесуального закону дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційних скаргах, зокрема і сторони захисту, обґрунтовано спростував їх та навів підстави, з яких дійшов висновку про відмову в задоволенні скарги захисника ОСОБА_10 . При цьому з урахуванням приписів ст. 404 КПК розглянув клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів та зазначив, що в сторони захисту відсутнє мотивоване клопотання про повторне дослідження доказів, а тому суд не повинен досліджувати ці докази, що підтверджується звукозаписом судового засідання від 03 серпня 2020 року.
Висловлення незгоди стороною захисту з тим, що апеляційний суд поверхнево дослідив докази, колегія суддів розцінює критично, оскільки наведе спростовується матеріалами кримінального провадження.
Колегія суддів звертає увагу сторони захисту, що повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.
Суд касаційної інстанції наголошує, що, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду в частині встановлених фактичних обставин провадження, при цьому не дав доказам іншої оцінки, ніж та, яку дав суд першої інстанції, і ухвалив свій вирок лише в частині призначеного їй покарання й стягнення матеріальної шкоди за цивільним позовом потерпілого ОСОБА_9 .
У зв`язку з наведеним колегія суддів не вбачає порушення безпосередності дослідження доказів судом апеляційної інстанції.
З урахуванням установлених фактичних обставин справи дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК кваліфіковані правильно, а покарання їй призначено відповідно до вимог статей 50, 65 КК. Зокрема, суд апеляційної інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину та його наслідки, дані про особу обвинуваченої, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, обставину, яка обтяжує покарання, – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, зухвалу поведінку обвинуваченої після вчинення злочину протягом більш ніж 9 років, намагання уникнути кримінальної відповідальності, затягування досудового розслідування та судового слідства, невідшкодування шкоди, завданої потерпілому, та позицію останнього, який в судах попередніх інстанцій наполягав на призначенні ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, та дійшов обґрунтованого висновку про призначення їй покарання у виді позбавлення волі, наближеного до нижньої межі санкції, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК, без застосування положень ст. 75 цього Кодексу, належним чином умотивувавши своє рішення.
Апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 здійснено з дотриманням вимог статей 404, 405 КПК, вирок апеляційного суду достатньо вмотивований та відповідає ст. 420 цього Кодексу.
Порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для скасування судових рішень, про яке просить захисник, під час перевірки матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив.
Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 07 травня 2019 року та вирок Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                            ОСОБА_3