ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/601/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/126/20 Категорія: 310000000 	Суходольський О. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       26 травня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Фетісової Т.Л., Новікова О.М.
за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 01 лютого 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та поділ майна, -

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом. 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він з відповідачем ОСОБА_3 проживали однією сім`єю з липня 2010 року. З 24.09.1998 року по 17.06.2013 року позивач офіційно перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , однак з липня 2010 року фактично припинив з останньою проживати. 17.06.2013 року вступило в законну силу рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.04.2013 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 
23.07.2013 року позивач зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 . Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
26.07.2019 року згідно рішення Черкаського районного суду Черкаської області шлюб між сторонами був розірваний.
За час спільного проживання сторонами набуто майно, яке є спільною сумісною власністю сторін, зокрема металевий гаражний бокс, який знаходиться в автокооперативі «Граніт», по вул. Одеська, 28/1 в м. Черкаси та автомобіль «Chevrolet Aveo», 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .
Згоди щодо поділу зазначеного майна між сторонами не досягнуто.
На підставі викладеного, з урахуванням зменшених позовних вимог, ОСОБА_2 просив суд встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з 18 червня 2013 року по 22 липня 2013 року включно; визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на наступне майно загальною вартістю 209 356,20 грн, яке спільно набуте ними, а саме: автомобіль «Chevrolet Aveo», 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 133 160 грн; металевий гаражний бокс, який знаходиться в автокооперативі «Граніт» по вул. Одеська, 28/1 в м. Черкаси, вартістю 76 196,20 грн; поділити майно, набуте під час шлюбу, виділивши ОСОБА_2 металевий гаражний бокс, який знаходиться в автокооперативі «Граніт» в м. Черкаси по вул. Одеська, 28/1, вартістю 76 196,20 грн; стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 28 481,90 грн, як компенсацію за його частку в спільному майні подружжя, а саме за частку автомобіля «Chevrolet Aveo», 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судові витрати.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 01 лютого 2022 року позов задоволено.
Встановлено юридичний факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з 18 червня 2013 року по 22 липня 2013 року включно.
Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на наступне майно, загальною вартістю 209 356,20 грн, яке спільно набуте ними, а саме: автомобіль «Chevrolet Aveo», 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 133 160 грн; металевий гаражний бокс, який знаходиться в автокооперативі «Граніт» в м. Черкаси, вул. Одеська, 28/1, вартістю 76 196,20 грн. 
Поділено майно, набуте під час шлюбу, виділивши ОСОБА_2 металевий гаражний бокс який знаходиться в автокооперативі «Граніт» в м. Черкаси, вул. Одеська, 28/1, вартістю 76 196,20 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 28 481,90 грн, як компенсацію за його частку в спільному майні подружжя, а саме за частку автомобіля «Chevrolet Aveo», 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .
Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі на загальну суму 12 738,16 грн. 
Судове рішення мотивовано тим, що факт спільного проживання сторін з 18 червня 2013 року по 22 липня 2013 року підтверджено належними доказами у справі, а тому набуте сторонами майно за час спільного проживання (зокрема гаражний бокс) належить їм на праві спільної сумісної власності відповідно до положень ст.74 СК України. При цьому, спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_2 ще до шлюбу з ОСОБА_1 та в подальшому переоформлений на неї. Презумпцію спільності даного майна відповідачем також не спростовано.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку та зазначила, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому просила судове рішення скасувати та закрити провадження у справі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що перереєстрація транспортного засобу 04.01.2014 року на відповідача відбулась на підставі договору купівлі-продажу та довідки-рахунку серії ВІА №164560, виданої ТОВ «Логістік-Транс Сервіс». Вказаний договір позивачем не оскаржувався. Металевий гараж № НОМЕР_2 в гаражно-будівельному автокооперативі «Граніт» по вул. Одеській, 28 в м. Черкаси набутий відповідачем на підставі членства за письмовою заявою (відмовою) ОСОБА_2 від членства в автокооперативі, а не на підставі договору купівлі-продажу 20.06.2013 року, тобто до укладення шлюбу з ОСОБА_2 . Отже, позивач, написавши заяву до гаражно-будівельного кооперативу «Граніт» про виключення з членів кооперативу втратив право на користування на місце під гараж № НОМЕР_2 , у зв`язку з чим таке право набула ОСОБА_7 на підставі членства у цьому кооперативі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що суд першої інстанції своїм рішенням обґрунтовано встановив юридичний факт щодо проживання його та відповідача однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 18.06.2013 року по 22.07.2013 року включно. Доводи відповідача в цій частині спростовані фактичними обставинами справи, які встановлені у рішенні Черкаського районного суду Черкаської області від 05.11.2019 року, що набрало законної сили, показаннями свідків та письмовими доказами, які досліджені судом першої інстанції.
З приводу автомобіля «Chevrolet Aveo» та металевого гаражного боксу, суд першої інстанції обґрунтовано та на законних підставах визнав їх об`єктами спільної сумісної власності. Відповідач не надала до суду докази, що вказані об`єкти є її приватною власністю.
07 квітня 2022 року на електронну адресу Черкаського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 про перенесення судового засідання до закінчення воєнного стану, яка мотивована тим, що у зв`язку із веденням в Україні з 24.02.2022 року воєнного стану вона перебуває за кордоном, де має тимчасовий дозвіл на проживання.
Пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом  та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
З аналізу статті 372 ЦПК України вбачається, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.
При цьому, колегія суддів відхиляє клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, оскільки відповідно до рекомендацій роботи судів в умовах воєнного стану, оприлюднених Радою суддів України 02 березня 2022 року, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, слід керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні, яка на день розгляду даної справи.
На день розгляду даної справи на території Черкаської області не ведуться активні бойові дії, що свідчить про те, що поточна обстановка в Черкаській області є стабільною.
Також, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач знаходиться поза межами України та не має можливості, за об`єктивних обставин, брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку за допомогою технічних засобів, визначених ЦПК України.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що з 24 вересня 1998 року по 17 червня 2013 року позивач ОСОБА_2 офіційно перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . 
17 червня 2013 року вступило в законну силу рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 квітня 2013 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 
23 липня 2013 року позивач ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_8 . Після реєстрації шлюбу змінено прізвище на « ОСОБА_9 ».
Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
26 липня 2019 року згідно рішення Черкаського районного суду Черкаської області шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Нормою статті 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Так, за змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16.
В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц).
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Вирішуючи заявлену в межах даної цивільної справи позовну вимогу про встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 18 червня 2013 року по 22 липня 2013 року, колегія суддів доходить висновку про наявність достатніх підстав для задоволення цієї вимоги.
Так, судом першої інстанції вірно надано оцінку обставинам у справі, які дійсно підтверджують факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах з 18 червня 2013 року по 22 липня 2013 року.
Вказане, зокрема, підтверджено тим, що 02.09.2011 року позивач зареєстрував відповідача та її неповнолітнього сина ОСОБА_10 у своєму домоволодінні по АДРЕСА_1 . 
Крім того, 20 жовтня 2011 року ОСОБА_2 склав заповіт, яким все своє майно заповідав ОСОБА_8 .
Також спільна донька ОСОБА_2 та ОСОБА_11 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджує факт підтримання сторонами відносин притаманних подружжю. 
У суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , які підтвердили факт спільного проживання сторін з 2010 року.
Колегія суддів критично оцінює покази надані матір`ю відповідача ОСОБА_13 , оскільки її твердження про те, що сторони почали проживати разом з 01 жовтня 2013 року, тобто після народження доньки, спростовуються як показами інших свідків, так і фактом офіційної реєстрації шлюбу між сторонами 23 липня 2013 року.

Щодо визнання гаража спільною сумісною власністю подружжя та його виділ у натурі, то колегія суддів враховує наступне.
Згідно довідки гаражно-будівельного автокооперативу «Граніт» від 31.10.2019 року встановлено, що ОСОБА_8 є членом ГБА «Граніт» та власником металевого гаража № НОМЕР_2 (протокол №5/1 від 20.06.2013р.), який розміщений на території ГБА «Граніт» (а.с. 29 т.1).
Відповідно до довідки гаражно-будівельного автокооперативу «Граніт» від 02.04.2021 року ОСОБА_2 до 20.06.2013 року був членом ГБА «Граніт», та власником металевого гаражу, який розташований на території автокооперативу, за місцем реєстрації АДРЕСА_2 (а.с. 23, т. 2).
У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних із діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» роз`яснено, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатися ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, обґрунтовано виходив із того, що спірний гараж № НОМЕР_2 в гаражно-будівельному кооперативі «Граніт» був набутий відповідачем 20 червня 2013 року, тобто під час перебування сторін спору у фактичних шлюбних відносинах, а тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу.
Крім того, судом першої інстанції при поділі та виділі спірного майна, правильно враховано висновок експерта № СЕ-19/124-21/8679-ТВ від 11 серпня 2021 року, в якому визначено ринкову вартість металевої конструкції (гаражного боксу), яка становить 76 196,20 грн та обґрунтованість розрахунків якої відповідачем не спростована.
Відсутність реєстрації права власності на спірне майно у відповідності до пункту 2 частини першої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відсутність належних правоустановчих документів на гараж № НОМЕР_2 в гаражно-будівельного автокооперативі «Граніт» не спростовує факт набуття права власності на спірний гараж відповідачем 20 червня 2013 році та презумпцію спільності майна подружжя.

Що стосується визнання автомобіля «Chevrolet Aveo», 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя та стягнення компенсації за його частку, то колегія суддів виходить з наступного.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. 
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
У пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.
Відповідно до довідки ТСЦ МВС №7141 від 05.12.2020 року № 31/23/41-937 встановлено, що 29.12.2009 року за гр. ОСОБА_2 був зареєстрований транспортний засіб марки «Chevrolet Aveo», 2009 року виготовлення на підставі довідки рахунку серії НОМЕР_3 виданої ВАТ «Черкаси-Авто». Перереєстрація даного транспортного засобу 04.01.2014 року на громадянку ОСОБА_3 відбулась на підставі довідки-рахунку серії НОМЕР_4 виданої ТОВ «Логістик-Транс Сервіс» (а.с.54 т. 2).
Отже, судом з достовірністю встановлено, що даний автомобіль був придбаний ОСОБА_2 ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 . В подальшому, 04.01.2014 року, в період перебування у шлюбі, вказаний автомобіль «Chevrolet Aveo», 2009 року випуску, був перереєстрований з ОСОБА_2 на нового власника - дружину ОСОБА_14 , що підтверджується, зокрема, листом територіального сервісного центу №7141 від 10.11.2017р. (а.с.28 т.1) та витягом з Єдиного Державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів (а.с.181 т.1).
Також встановлено, що 22.02.2020 року (тобто після розірвання шлюбу між сторонами) вказаний автомобіль був знятий з обліку та перереєстрований на іншу особу (а.с. 181 т. 1). 
Судова колегія враховує, що у апеляційній скарзі відповідачем не спростовано презумпцію спільності вказаного майна, а використання при здійснені його відчуження позивачем послуг комісіонера не підтверджує факту належності даного майна до особистої власності одного із подружжя.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки відповідач відчужила спірний автомобіль іншій особі після розірвання шлюбу, то єдиним правомірним способом компенсувати позивачеві вартість його частки (1/2), є стягнення грошової компенсації за його частку в спільному майні подружжя, виходячи із середньої ринкової ціни подібного по характеристиках автомобіля «Chevrolet Aveo» станом на 22.02.2020 року, тобто на момент відчуження.
Згідно висновку експерта середня ринкова ціна автомобіля «Chevrolet Aveo», 2009року випуску, легковий седан-В, об`єм двигуна 1498 см.куб., механічна коробка передач, станом на 22.02.2020 року складає 133 160 грн. 
При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 01 лютого 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 26 травня 2022 року.

Судді: