ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3344/22 Справа № 932/8806/20 	  	Головуючий у першій інстанції: Цитульський В.І. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого -                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Єлізаренко І.А., Свистунової О.В., 
при секретарі                         Усик А.Д., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах  ОСОБА_2 , треті особи:  ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, про виселення,- 

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між ним та третьою особою ОСОБА_3 (позичальник) 29.10.2007 укладено кредитний договір №DNU0GI0000001079, за умовами якого позивач зобов`язався надати кредит у розмірі 202000,00 грн. строком до 29.10.2015, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобов`язань між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки №DNU0GI0000001079, за яким відповідач надав в іпотеку квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Свої зобов`язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, проте відповідач не повернув своєчасно грошові кошти та зобов`язання не виконав. 29.06.2016 року рішенням суду звернено стягнення на предмет іпотеки. Після отримання права власності на вказану нерухомість ПАТ КБ «ПриватБанк» намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому відповідачів, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Посилаються на вимоги ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до якого звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Відповідачам було направлено письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останніми законні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» були проігноровані та нерухомість не була передана ПАТ КБ «ПриватБанк» у вільне користування. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які зареєстровані та проживають у квартирі за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 32-34).
Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 29.10.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений договір №DNU0GI0000001079, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 202000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 29.10.2015 року (а.с. 4-6). 
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, між АТ КБ «ПриватБанк»та  ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки №DNU0GI0000001079 від 29.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. за реєстровим №3929, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: 1-кімнатну квартиру загальною площею 35,40 кв.м., житловою площею 16,80 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №4-3259 від 06.08.2003 року (а.с. 8-10). 
ОСОБА_3 не виконала свої зобов`язання стосовно своєчасного погашення заборгованості у встановлені договором строки.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року у цивільній справі №200/2008/15-ц в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNU0GI0000001079 від 29.10.2007 року в сумі 1315528,04 грн. - звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 35,40 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк»з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк»всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Рішення набрало законної сили 28.02.2017 року (а.с. 11). 
Також встановлено, що 12.07.2018 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області відкрито виконавче провадження №56752166 з примусового виконання виконавчого напису №2318 від 16.04.2018 року про стягнення з  ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2900663,88 грн. (а.с. 15). 
Згідно листа Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 27.07.2021 року №6/5-2048, за адресою ж/ АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 з 01.03.2005 року та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 08.01.2010 року (а.с. 65). 
06 липня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» направило на адресу ОСОБА_1 письмове повідомлення від 05.06.2020 року, в якому вимагало в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги добровільно звільнити квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 12, 13). 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №216095062 від 13.07.2020 року, права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 не зареєстроване (а.с. 16). 
Крім того, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня інформацію щодо перебування у власності ОСОБА_1 іншого рухомого майна, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №216097613 від 13.07.2020 року (а.с. 17). 
За змістом ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Разом з тим, статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд, за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
У частині першій статті 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України.
Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (житлового приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, (провадження № 14-317цс18).
Судом установлено, що квартира за адресою  АДРЕСА_1 належала іпотекодавцю  ОСОБА_1  на підставі договору купівлі-продажу №4-3259 від 06.08.2003 року, тобто, придбана не за рахунок кредитних коштів,до укладення кредитного договору. 
Отже, при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що квартира за адресою АДРЕСА_1 була придбана майновим поручителем ОСОБА_1 не за рахунок кредиту за договором від 29.10.2007 року №DNU0GI0000001079, а значно раніше за договором купівлі-продажу №4-3259 від 06.08.2003 року; враховуючи, що доказів наявності у відповідачів іншого житла, позивачем не представлено, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову шляхом виселення відповідачів з вказаної квартири в примусовому порядку, без надання їм іншого постійного жилого приміщення. 
Посилання апелянта на те, що у договорі іпотеки №DNU0GI0000001079 від 29.10.2007 року було погоджено можливість реєструвати у зазначеній вище квартирі інших осіб лише зі згоди банку, у даному випадку не є правовою підставою для виселення будь-кого з відповідачів. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_5 було зареєстрована у квартирі за адресою АДРЕСА_1 01.03.2005 року, тобто до укладення договору іпотеки від 29.10.2007 року. Місце проживання неповнолітнього відповідача  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , було зареєстроване у вказаній квартирі після його народження з 08.01.2010 року. 
За положеннями частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. 
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом при розгляді справи висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц (провадження 14-112цс19) щодо надіслання досудової вимоги, є безпідставними, оскільки вони стосуються правовідносин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, у той час, як у справі, яка переглядається, банк звернувся з відповідними вимогами до суду, а суд звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом примусового продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України). 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а заочне рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення. 
Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2021 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова