Постанова
Іменем України
 
09 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 286/3125/20
провадження № 61-16615св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Овруцька міська рада Житомирської області, ОСОБА_2 , державний реєстратор Мойсеєва Інна Василівна,
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Григорусь Н. Й., Микитюк О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Овруцької міської ради Житомирської області, ОСОБА_2 , державного реєстратора Мойсеєвої І. В., треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування державної реєстрації земельної ділянки, витребування земельної ділянки                            з незаконного володіння та зобов`язання провести реєстрацію.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22 червня 2006 року є власником 1/4 частини житлового будинку (кв. № 3 ) на АДРЕСА_2 . Крім того, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22 червня 2006 року та державного акта від 27 квітня 2010 року, серії ЯИ № 103549, їй також належить 1/2 частини земельної ділянки, площею 0, 0150 га, для будівництва                    і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за тією самою адресою.
 
10 травня 2016 року ОСОБА_2 як співвласник зазначеної земельної ділянки звернувся до суду з позовом про визнання недійсним наведеного державного акта. Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року його позов задоволено, проте рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2017 року це судове рішення скасовано та ухвалено нове, яким ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову. Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.
 
У липні 2017 року позивач подала до суду позов про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом, серії ВЕТ № 269715 та серії ВЕТ № 269718 від 20 липня 2007 року, виданих Овруцькою державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , щодо спадкування земельної ділянки, площею 0, 0150 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться на АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_5 , оскільки нотаріус під час оформлення спадщини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зробила помилку, в результаті якої уся земельна ділянка, площею 0, 0150 га, оформлена на ім`я останніх.
 
Надалі, рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року у справі № 2-1875/08 за ОСОБА_2 визнано право власності на згадану земельну ділянку, а не на 1/2 її частини. Фактично у результаті помилки позивачку позбавлено права власності. Рішенням Народицького районного суду Житомирської області від 15 квітня 2019 року її позов задоволено, постановою Житомирського апеляційного суду від 17 липня 2019 року залишено без змін.
 
13 липня 2020 року вона звернулася із заявою до Овруцької міської ради Житомирської області для поновлення її порушених прав. Проте листом її повідомлено, що 16 квітня 2014 року державний реєстратор відкрив розділ                         у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, за номером 341557818242, на земельну ділянку, що становить 1/1 частини права власності за ОСОБА_2 (правовстановлюючим документом під час реєстрації права власності за номером 5382653 є рішення суду від 03 вересня 2008 року № 2-1875/08). Також, її повідомлено, що реєстраційна справа закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. 06 жовтня 2020 року вона повторно звернулася до органу місцевого самоврядування, проте їй відмовлено у вимозі про скасування державної реєстрації всієї земельної ділянки за ОСОБА_2 , чим порушені її законні права власника.
 
Також вказала, що трирічний строк позовної давності пропущений нею з поважних причин, оскільки про порушення свого права вона дізналася в листопаді 2015 року.
 
Посилаючись на викладене, позивач просила скасувати рішення державного реєстратора Мойсеєвої І. В. від 16 квітня 2014 року, індексний номер 12490507, про державну реєстрацію права власності земельної ділянки, площею 0, 0150 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, яка знаходиться за адресою:                  АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1824210100:01:012:0031, що становить 1/1 частини права власності та яка зареєстрована за                  ОСОБА_2 (розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за номером 341557818242);витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 належну їй 1/2 частини спірної земельної ділянки; зобов`язати Овруцьку міську раду Житомирської області здійснити державну реєстрацію права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки за нею відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ              № 103549 від 27 квітня 2010 року.
 
Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 26 лютого 2021 року, постановленим суддею Кулінічем Я. В., позов ОСОБА_1 задоволено.                 У задоволенні позову до Овруцької міської ради Житомирської області відмовлено.
 
Суд скасував рішення державного реєстратора Мойсеєвої І. В. від 16 квітня 2014 року (індексний номер рішення 12490507) про державну реєстрацію права власності земельної ділянки, площею 0, 015 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки 1824210100:01:012:0031, що становить 1/1 частини права власності, яка зареєстрована за ОСОБА_2 (розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за номером 341557818242).
Витребував з незаконного володіння ОСОБА_2 належну ОСОБА_1 1/2 частини земельної ділянки, площею 0, 0150 га, для будівництва                                        і обслуговування жилого будинку, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки 1824210100:01:012:0031.
 
Зобов`язав провести державну реєстрацію права власності на 1/2 частини земельної ділянки, площею 0, 0150 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1824210100:01:012:0031, за ОСОБА_1 відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 27 квітня 2010 року, серії ЯИ № 103549. Вирішив питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що допущена помилка при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_5 його дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на всю земельну ділянку замість Ѕ частини ділянки, призвело до подальшого продажу відповідачу ОСОБА_2 спірної земельної ділянки в більшому розмірі, ніж належала спадкодавцю ОСОБА_5 . Цими діями порушено права позивача на Ѕ частину спірної земельної ділянки, яке підлягає судовому захисту.
 
Причини пропуску строку звернення до суду із зазначеним позовом є поважними, оскільки позивач про порушення свого права дізналася в жовтні 2015 року, коли ОСОБА_2 почав будівельні роботи на належній їй земельній ділянці,               а у липні 2017 року, у межах трирічного строку, визначеного статтею 267 ЦК України звернулася з позовом до суду.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що підставою державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0, 0150 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1824210100:01:012:0031, що становить 1/1 частини права власності, є рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року, яке набрало законної сили 15 вересня 2008 року та не скасовано. Тож дії та рішення державного реєстратора під час реєстрації спірного майна за відповідачем на підставі судового рішення є законними.
 
Оскільки рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року, на підставі якого у відповідача виникло право власності та здійснена державна реєстрація цього права на спірну земельну ділянку, є чинним, позивачкою ОСОБА_1 не оскаржувалося, тому відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року, в якій просить скасувати це судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У своїй касаційній скарзі навела доводи про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені       у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19).
 
У грудні 2021 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на касаційну скаргу,    у якому зазначив, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на пропуск позовної давності. Наведені  ОСОБА_1 постанови Верховного Суду як приклади неоднакового застосування судами норм матеріального права, ухвалені за інших правовідносин та інших фактичних обставин.
 
Позиція Верховного Суду
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                             з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов  висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню, рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про витребування Ѕ частини земельної ділянки підлягає залишенню в силі, в інші частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Обставини, встановлені судами
 
ОСОБА_6 належали 1/2 частини земельної ділянки, площею 0, 0150 га, за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 02 листопада 2005 року, серії ЖТ № 155846. Державний акт містить інформацію, що іншим співвласником цієї ж земельної ділянки є ОСОБА_5 
 
ОСОБА_5 був власником іншої 1/2 частини земельної ділянки, площею 0, 0150 га, за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 16 квітня 2004 року, серії ЖТ № 155847. У державному акті зазначено, що іншим співвласником цієї земельної ділянки є ОСОБА_6 
 
22 червня 2006 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 2-786, за яким до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_6 увійшла 1/2 частини земельної ділянки, площею 0, 0150 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 1824210100:01:012:0031.
 
27 квітня 2010 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ №103549, відповідно до якого вона є власником 1/2 частини земельної ділянки, площею 0, 0150 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1824210100:01:012:0031.
 
20 липня 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як спадкоємцям за заповітом після смерті ОСОБА_5 . Овруцькою державною нотаріальною конторою Житомирської області видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серії ВЕТ № 26971 та серії ВЕТ № 269718.
 
У свідоцтві про право на спадщину нотаріус не застерегла, що земельна ділянка, площею 0, 0150 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 , з кадастровим номером 1824210100:01:012:0031, перебуває саме у спільній частковій власності, та помилково зазначено, що спадкоємцям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кожному належить по 1/2 частини цієї земельної ділянки.
 
Надалі, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відчужили ОСОБА_2 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_2 з відповідною частиною господарських будівель і споруд та земельними ділянками, площами 0, 0150 га (яка є предметом спору) 0, 0123 га, 0, 0247 га, для будівництва та обслуговування згаданої частини житлового будинку, господарських будівель               і споруд на підставі договору, який нотаріально не посвідчили.
 
Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року у справі № 2-1875/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на майно, визнано дійсним неналежно оформлений договір купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_2                        з відповідними до неї господарськими будівлями і спорудами та земельними ділянками площами: 0,0150 га, 0,0123 га, та 0,0247 га, для будівництва та обслуговування вказаної частини житлового будинку, господарських будівель                    і споруд (присадибні ділянки), укладений між ОСОБА_2 та       ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_2 з відповідними господарськими будівлями і спорудами, визнано за ОСОБА_2 право власності на земельні ділянки площами: 0,0150 га, 0, 0123 га, 0, 0247 га, для будівництва та обслуговування 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_2 з відповідними господарськими будівлями і спорудами.
 
На підставі цього рішення суду 18 квітня 2014 року за ОСОБА_2                        у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстровано право власності на нерухоме майно, зокрема й на спірну на земельну ділянку, площею 0, 0150 га, в цілому.
 
Наведені обставини встановлено рішенням Народицького районного суду Житомирської області від 10 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 17 липня 2019 року та постановою Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 286/2487/17.
 
У справі № 286/2487/17 рішенням Народицького районного суду Житомирської області від 10 квітня 2019 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20 липня 2007 року, серії ВЕТ № 269715, видане Овруцькою державною нотаріальною конторою Житомирської області на ім`я ОСОБА_3 , та свідоцтво від 20 липня 2007 року, серії НОМЕР_1 , видане Овруцькою державною нотаріальною конторою Житомирської області на ім`я ОСОБА_4 , у частині визначення належних їм часток щодо спадкування земельної ділянки, площею 0, 0150 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться на АДРЕСА_2 .
 
Щодо оцінки вимог про витребовування Ѕ частини земельної ділянки
 
Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 належної ОСОБА_1 1/2 частини земельної ділянки, призначеної для будівництва  і обслуговування жилого будинку, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1824210100:01:012:0031, виходив із того, що право відповідача на спірну земельну ділянку виникло на підставі судового рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року 
у справі № 2-1875/08, а тому до моменту скасування судового рішення, яким за відповідачем визнано право власності на спірну частину земельної ділянки, не можна стверджувати, що відповідач незаконно володіє нею. Протилежний висновок суперечить принципу обов`язковості судових рішень.
 
Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції,                з огляду на таке.
 
Право набувача за договором купівлі-продажу ґрунтується на вільному волевиявленні дійсного власника такого майна, оформленого відповідно до вимог закону. Права набувача є похідними від права відчужувача, тобто набувач не може набути ті права, які правомірно не належали відчужувачу.
 
Суди встановили, що через помилку нотаріуса  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 видано свідоцтва про право на спадщину на всю земельну ділянку, тобто нотаріусом помилково включено до складу спадкового майна також й Ѕ частину земельної ділянки, яка належала на праві власності позивачу ОСОБА_1 .
 
Враховуючи, що воля ОСОБА_1 на відчуження належної їй частини земельної ділянки була відсутня, зазначене майно вибуло з її володіння поза її волею, відповідно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не стали правомірними власниками спірної Ѕ частини земельної ділянки.
 
Надалі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали усний правочин щодо відчуження спірного майна з вадою форми такого правочину, який є нікчемним в силу закону  у зв`язку з недотримання встановленої законом нотаріальної форми угоди.
 
Вада форми цього правочину була усунута рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року у справі № 2-1875/08, який визнав його дійсним. 
 
Межі судового розгляду у справі № 2-1875/08 визначалися виключно оцінкою наявності підстав для застосування положень статті 220 ЦК України, тобто відбулася конвалідація правочину - усунення вади форми такого правочину. Конвалідація недоліку форми договору полягає в наданні нікчемному правочину юридичної сили з моменту його вчинення.
 
У справі № 2-1875/08 судом не вирішувалася і не оцінювалася питання щодо обсягу набутого відчужувачами, як спадкоємцями, майна. Отже, рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року                      у справі № 2-1875/08 не створювало для позивача підставу втрати нею права власності на спірне майно, так само, як і не створило підставу для правомірного набуття відповідачем у власність належної позивачу спірної частини земельної ділянки.
 
Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року у справі № 2-1875/08 є актом застосування судового захисту порушеного права, це судове рішення існує в межами спірних правовідносин, які існували між сторонами правочину, укладеного з недотриманням визначеної законом форми, Цим рішенням вирішено виключно спір, що існував між  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з іншої.
 
Отже, Верховний Суд, врахувавши зміст рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року у справі № 2-1875/08 та межі судового розгляду у справі, у якій це рішення постановлено, а також той факт, що позивачка не була учасником зазначеної справи, дійшов висновку, що рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року у справі № 2-1875/08 не створює приюдиційних фактів для ОСОБА_1 та не позбавляє її права на звернення до суду із позовом про захист своїх прав в самостійному провадженні, без оскарження указаного рішення. 
 
Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня          2008 року у справі № 2-1875/08 є результатом судового розгляду з чітко визначеним предметом, підставами та межами, а саме: з приводу визнання дійсним укладеного в усній формі правочину, тому це судове рішення не є підставою виникнення у ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, оскільки право власності виникає за наявності певних юридичних фактів, які передбачено цивільним законодавством. 
 
За результатами розгляду справи суди попередніх інстанцій установили, що підставою набуття права власності на спірне майно у відповідача є усний договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який визнаний дійсним рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року 
у справі № 2-1875/08, та цим же судовим рішенням визнано за  ОСОБА_2 право власності на спірну земельну ділянку, що є похідним висновком від висновку про визнання дійсною зазначеної усної угоди, що була нікчемною в силу закону до моменту її конвалідації судом.
 
Наведене дає підстави для висновку, що спірна частина зазначеної земельної ділянки, власником якої є позивачка, вибула з її володіння поза її волею і без достатньої та належної правової підстави.
 
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частина третя цієї ж статті передбачає самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.
 
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.
 
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.
 
Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
 
Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Судом першої інстанції констатовано наявність підстав для витребування майна від відповідача, як добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України. 
 
Враховуючи те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розпорядилися належною ОСОБА_1 Ѕ частинами земельної ділянки, оскільки судове рішення про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на спірне майно не є підставою для правомірного набуття  ОСОБА_2 права власності на спірну частину земельної ділянки, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування статті 388 ЦК України. 
 
Аналогічних по суті висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 
(провадження № 12-122гс18). 
 
Верховний Суд наголошує на тому, що захист порушених прав ОСОБА_1 шляхом витребування належної їй Ѕ частини земельної ділянки не залежить від оскарження рішення Овруцького районного суду Житомирської області                    від 03 вересня 2008 року у справі № 2-1875/08 про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, стороною якої ОСОБА_1 не була.  
 
Установивши, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі усного договору із ОСОБА_2 відчужили належну ОСОБА_1 Ѕ частини земельної ділянки, а рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року у справі № 2-1875/08 цей договір визнано дійсним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для витребування цієї частини земельної ділянки із незаконного володіння ОСОБА_2 .
 
За таких обставин та з підстав, передбачених наведеними нормами права, Верховний Суд дійшов висновку про те, що  ОСОБА_1 наділена правом витребувати своє майно без оскарження судового рішення про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між  ОСОБА_3 , ОСОБА_4  та ОСОБА_2 , оскільки це майно вибуло із її володіння поза її волею на підставі усного договору, визнаного дійсним судовим рішенням. 
 
Витребовування спірної частини земельної ділянки у відповідача не порушує принципу «пропорційності» втручання у право на мирне володіння своїм майном,  оскільки добросовісний володілець, із володіння якого майно витребовується, не позбавлений можливості відшкодувати збитки на підставі статті 661 ЦК України.
 
Витребування майна з володіння відповідача відповідає критерію законності: витребування здійснюється на підставі норм статті 388 ЦК України у зв`язку з неправомірним заволодінням майном ОСОБА_1 , якій належить Ѕ частини спірної земельної ділянки на підставі державного акта про право власності.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно застосував положення частини третьої статті 388 ЦК України при вирішенні питання про витребування майна з володіння добросовісного набувача.
 
Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності
 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що повноцінний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння останнього набувача в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності осіб, які незаконно набули це майно. Виходячи з цього суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора Мойсеєвої І. В. від 16 квітня 2014 року (індексний номер рішення 12490507) про державну реєстрацію права власності земельної ділянки, площею 0, 015 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1824210100:01:012:0031, що становить 1/1 частини права власності, яка зареєстрована за ОСОБА_2 (розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за номером 341557818242).
 
Верховний Суд не погоджується з такими висновками.
 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших.
 
Водночас, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
 
Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).
 
Отже, ефективність віндикації забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього, враховуючи ефективність віндикації як способу захисту за встановлених у цій справі обставини, відсутні  підстави для задоволення вимог про скасування державної реєстрації права власності.  
 
Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача на спірну частину земельної ділянки. Такий запис підлягає внесенню на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову та витребовування майна на користь позивача. 
 
У своїй касаційній скарзі заявниця вказує на те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19).
 
У наведеній постанові сформульовано висновок про те, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. 
 
Водночас такий спосіб захисту не може бути застосований, якщо право на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстроване, а позивач не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами.
 
Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження знайшли своє підтвердження.
 
Щодо вимог про зобов`язання проведення державної реєстрації права власності
 
Здійснення реєстраційних дій належить до дискреційних повноваженнями органів, що уповноважені державою на здійснення таких дій. Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями розуміються повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим з даних обставин.
 
Суд не може підміняти собою чи перебирати на себе функції суб`єктів владних повноважень у сфері адміністративного управління. Таким чином, позовна вимога про зобов`язання провести державну реєстрацію права власності на 1/2 частини земельної ділянки є формою втручання в дискреційні повноваження державного органу, виходить за межі завдань цивільного судочинства.
 
Крім того, як вже зазначалося, рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Загальні висновки 
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Враховуючи викладене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, рішення суду першої інстанції в частині витребування Ѕ частини земельної ділянки підлягає залишенню в силі, в іншій частині - скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
 
Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 за рахунок держави компенсовано 1 681,60 грн, таке судове рішення у частині вирішення питання розподілу судових витрат підлягає зміні, шляхом зменшення присудженого позивачу судового збору з 1 681,00 грн до 840,80 грн.
 
З огляду на те, що ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору, сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання нею касаційної скарги у розмірі 1 681,60 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Керуючись статтями 141, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Житомирського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року скасувати.
 
Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 26 лютого 2021 року в частині вирішення вимог:
- про скасування рішення державного реєстратора Мойсеєвої Інна Василівна від 16 квітня 2014 року, індексний номер рішення 12490507, про державну реєстрацію права власності земельної ділянки, площею 0, 0150 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1824210100:01:012:0031, що становить 1/1 частини права власності, яка зареєстрована за ОСОБА_2 (розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за номером 341557818242);
- про зобов`язання провести державну реєстрацію права власності на 1/2 частини земельної ділянки, площею 0, 0150 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1824210100:01:012:0031, за ОСОБА_1 відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 27 квітня 2010 року, серії ЯИ № 103549, скасувати та ухвали в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
В іншій частині рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 26 лютого 2021 року залишити в силі.
 
Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 26 лютого 2021 року в частині компенсації ОСОБА_1 судових витрат у сумі 1 681, 60 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, змінити, зменшити розмір присудженого ОСОБА_1 судового збору до 840, 80 грн.
 
Компенсувати ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 681,60 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                             О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков
 
С. О. Погрібний
 
Г. І. Усик
 
                                                                                                                      В. В. Яремко