Постанова
Іменем України
 
23 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 369/5531/20
провадження № 61-19042св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Києво-Святошинського району Київської області Нікітенко Вікторія Вікторівна, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелкін (Вольф) Тетяна Леонідівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шкурідіна Євгена Євгеновича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року у складі судді Усатова Д. Д., додаткове рішення цього суду від 19 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Желепи О. В., Мазурик О. Ф. та касаційну скаргу  ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Києво-Святошинського району Київської області (далі - Приватний нотаріус) Нікітенко В. В., третя особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва (далі - Приватний виконавець) Павелкін (Вольф) Т. Л., про скасування рішень та записів про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним свідоцтва, посилаючись на те, що заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 березня 2018 року у справі № 759/15306/17 з нього на користь  ОСОБА_2 було стягнуто 1 498 872 грн матеріального збитку та 50 000 грн - на відшкодування моральної шкоди. За заявою стягувача Приватний виконавець Вольф Т. Л. 30 травня 2018 року відкрила виконавче провадження № 56502295 з примусового виконання виконавчого листа № 759/15306/17, виданого на підставі вищевказаного судового рішення. 08 червня 2018 року Приватний виконавець винесла постанову, якою описала та наклала арешт на належні йому два об`єкти нерухомого майна, розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: на незавершений будівництвом житловий будинок літера «А» готовністю 67 % та земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:0282, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В подальшому вищезгадане арештоване майно було передано на реалізацію. Державне підприємство «СЕТАМ» (далі - ДП «СЕТАМ») тричі призначало електронні торги, однак вони не відбулися через відсутність учасників, у зв`язку з чим стягувач подав заяву про залишення за собою нереалізованого майна. 11 вересня 2018 року Приватним виконавцем складено акт про передачу арештованого майна стягувачу в рахунок погашення боргу, в якому зазначено, що цей акт є підставою для подальшого оформлення права власності на нерухоме майно. 18 вересня 2018 року Приватним нотаріусом Нікітенко В. В. було прийнято два рішення про державну реєстрацію права власності на незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку за ОСОБА_2 із внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) відповідних записів, що стало підставою для видачі названим нотаріусом на ім`я стягувача свідоцтва від 18 вересня 2018 року, серія та номер: 1728, про право власності на вказані об`єкти нерухомості. Вважає, що без вчинення безпосередньо нотаріальної дії зі спірним майном Приватний нотаріус не мала права реалізовувати повноваження державного реєстратора та приймати рішення про державну реєстрацію права власності на це майно. Крім того, нотаріус не дотрималася визначеної статтею 18 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) черговості проведення державної реєстрації прав, оскільки спочатку внесла до Державного реєстру прав запис про право власності, а вже потім - запис про прийняття рішення про державну реєстрацію прав. Оспорювані рішення про державну реєстрацію права власності є незаконними, тому видане на їх підставі свідоцтво підлягає визнанню недійсним. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: скасувати рішення Приватного нотаріуса Нікітенко В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 вересня 2018 року, індексний номер 43060821, та запис № 27970134 про право власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 67 %, розташований по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 534298332224); скасувати рішення Приватного нотаріуса Нікітенко В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 вересня 2018 року, індексний номер 43061066, та запис № 27970293 про право власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:0282, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 516342532224); визнати недійсним свідоцтво                         від 18 вересня 2018 року, серія та номер: 1728, видане Приватним нотаріусом Нікітенко В. В. на ім`я ОСОБА_2 , яким засвідчене його право власності на вказані житловий будинок і земельну ділянку.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що нотаріус може вчиняти нотаріальні дії, передбачені статтею 34 Закону України «Про нотаріат», а також окремо здійснювати реєстраційні дії як державний реєстратор відповідно до положень Закону № 1952-IV, і такі реєстраційні дії можуть бути пов`язаними із вчиненням нотаріальних дій, тобто бути похідними від них або ж проводитися окремо за відповідною заявою особи. Приватний нотаріус Нікітенко В. В. правомірно прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно за стягувачем, оскільки така реєстрація була пов`язана з попередньо вчиненою нею нотаріальною дією у вигляді видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися. Вказане свідоцтво відповідає типовій формі, затвердженій Міністерством юстиції України. Доводи позивача про те, що в порушення вимог статті 18 Закону № 1952-IV Приватний нотаріус спочатку внесла до Державного реєстру прав запис про право власності, а вже потім - запис про прийняття рішення про державну реєстрацію прав, не заслуговують на увагу, оскільки датою та часом державної реєстрації прав вважається дата та час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором приймається відповідне рішення про державну реєстрацію прав. Зазначене свідчить, що ОСОБА_1 не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову про скасування рішення і записів про державну реєстрацію права власності та визнання недійсним свідоцтва.
 
Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги в сумі 10 550 грн.
 
Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу  ОСОБА_2 понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що в задоволенні позову відмовлено, а відповідачем надані належні докази (договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг, звіт про виконану роботу) на підтвердження понесених витрат. Визначений стороною відповідача розмір витрат на правничу допомогу в сумі 10 550 грн відповідає обсягу наданих послуг і критеріям реальності, розумності та співмірності.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шкурідіна Є. Є. задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року в частині заявлених позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Нікітенко В. В. про скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним свідоцтва скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні вказаних вимог з інших підстав. В решті рішення місцевого суду та додаткове рішення цього суду залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішень та записів про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним свідоцтва є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги про те, що на час винесення Приватним нотаріусом оспорюваних рішень про державну реєстрацію права власності спірне майно перебувало під арештом, не заслуговують на увагу, оскільки такий арешт був накладений в рамках кримінального провадження саме в інтересах відповідача ОСОБА_2 , а тому вчинення нотаріусом реєстраційних дій ніяким чином не порушувало прав позивача. Крім того, ОСОБА_1 не обґрунтовував свої позовні вимоги існуванням вказаних обставин і така підстава позову не була предметом розгляду судом першої інстанції. Разом з тим місцевий суд не врахував, що застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Тому за обставинами цієї справи в задоволенні вимог  ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса необхідно відмовити у зв`язку з обранням позивачем неефективно способу захисту, а не з підстав їх недоведеності. Вирішуючи питання про відшкодування  ОСОБА_2 понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що відповідачем надані належні докази на підтвердження понесених витрат, розмір яких відповідає обсягу наданих послуг і критеріям реальності, розумності та співмірності. 
 
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року задоволено заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Войтенка І. В. про стягнення судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 300 грн.
 
Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу  ОСОБА_2 понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд виходив з того, що хоча апеляційну скаргу сторони позивача задоволено частково, однак за результатом вирішення спору по суті рішення ухвалено на користь відповідача, яким надані належні доказина підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, а саме: договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг, звіт про виконану роботу з описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу за кожним із видів робіт. Таким чином, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, враховуючи критерії реальності, розумності та співмірності, визначений стороною відповідача розмір витрат на правничу допомогу в сумі 4 300 грн є обґрунтованим. Стороною позивача не надано доказів та не наведено належних обґрунтувань невідповідності заявлених відповідачем витрат вказаним критеріям.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи.
 
У листопаді 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шкурідін Є. Є. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року, додаткове рішення цього суду від 19 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року і ухвалити нове рішення, яким: позов задовольнити частково; скасувати рішення Приватного нотаріуса Нікітенко В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 вересня 2018 року, індексний номер 43060821, про право власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 67 %, розташований по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 534298332224); скасувати рішення Приватного нотаріуса Нікітенко В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 вересня 2018 року, індексний номер 43061066, про право власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:0282, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 516342532224); визнати недійсним свідоцтво від 18 вересня 2018 року, серія та номер: 1728, видане Приватним нотаріусом Нікітенко В. В. на ім`я ОСОБА_2 , яким засвідчене його право власності на вказані житловий будинок і земельну ділянку; відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Нікітенко В. В.; відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування записів від 18 вересня 2018 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 .
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), представник заявника вказав, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2020 року у справі № 175/3066/18, від 07 квітня 2021 року у справі № 640/12313/19-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 522/12160/17. Без вчинення безпосередньо нотаріальної дії зі спірним майном Приватний нотаріус Нікітенко В. В. не мала права реалізовувати повноваження державного реєстратора та приймати рішення про державну реєстрацію права власності на це майно. За часом записи про право власності на спірне нерухоме майно були внесені до Державного реєстру прав раніше, ніж записи про прийняття Приватним нотаріусом рішень про державну реєстрацію прав, тобто відбулося порушення встановленого статтею 18 Закону № 1952-IV порядку черговості внесення таких записів. Крім того, Приватний нотаріус зареєструвала право власності за ОСОБА_2 за відсутності заяви останнього щодо здійснення такої реєстрації та за наявності накладеного арешту на спірне майно. Відмова в задоволенні позову за недоведеністю вимог можлива за умови, якщо позовні вимоги відповідають змісту порушеного права та характеру його порушення, а обраний позивачем спосіб захисту є ефективним. Враховуючи, що Закон № 1952-IV не передбачає такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, то судам належало відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_1 про скасування записів про державну реєстрацію права власності з підстав неефективно обраного ним способу захисту, а не за недоведеністю його вимог. Позовна вимога про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на майно не могла бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивач визначив співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі. Однак суди не врахували зазначеного, хоча за обставинами цієї справи в задоволенні вимог до Приватного нотаріуса необхідно було відмовити у зв`язку з їх пред`явленням до неналежного відповідача, а не з підстав недоведеності позовних вимог чи неефективності обраного способу захисту. Розмір понесених відповідачем ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт. 
 
У січні 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Войтенко І. В. подав відзив на вищезгадану касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Оскільки видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися, є нотаріальною дією, а згідно з частиною третьою статті 20 Закону № 1952-IV заява про державну реєстрацію прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва одночасно з завершенням такої дії обов`язково формується та реєструється нотаріусом, яким вчинено таку дію, то Приватний нотаріус Нікітенко В. В. провела державну реєстрацію права власності за відповідачем на законних підставах. ОСОБА_1 не обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що на час вчинення нотаріусом реєстраційних дій спірне майно перебувало під арештом, тому така підстава позову не була і не могла бути предметом розгляду судом першої інстанції. Зважаючи на складність справи, визначений розмір витрат на правничу допомогу відповідає обсягу наданих послуг і критеріям реальності, розумності та співмірності.
 
У лютому 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати це судове рішення.
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник вказав, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених в додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу  ОСОБА_2 понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд залишив поза увагою те, що всі обставини цієї справи були відомі  ОСОБА_2 та його представнику, а тому вироблення стороною відповідача лінії захисту, як і обсяг юридичної і технічної роботи вже вичерпали себе на стадії розгляду справи в суді першої інстанції та є фактично ідентичними. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шкурідіна Є. Є. на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року, додаткове рішення цього суду від 19 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року і витребувано матеріали цієї справи з Києво-Святошинського районного суду Київської області.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року.
 
29 квітня 2022 року справа № 369/5531/20 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Шкурідіна Є. Є. підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в повній мірі не відповідають.
 
Судами встановлено, що заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 березня 2018 року у справі № 759/15306/17 визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Toyota Highlander», укладений 15 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за довідкою-рахунком № ВІА469185. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 498 872 грн на відшкодування майнової шкоди та 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
За заявою стягувача Приватний виконавець Вольф Т. Л. 30 травня 2018 року відкрила виконавче провадження № 56502295 з примусового виконання виконавчого листа № 759/15306/17, виданого на підставі вищевказаного судового рішення про стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріального збитку в розмірі 1 498 872 грн.
 
Постановою про опис та арешт майна боржника від 08 червня 2018 року в межах виконавчого провадження № 56502295 Приватним виконавцем Вольф Т. Л. накладено арешт на належні боржнику ОСОБА_1 об`єкти нерухомого майна, які розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: на незавершений будівництвом житловий будинок літерою «А» готовністю 67 % та земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:0282, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 
 
У ході проведення виконавчих дій Приватний виконавець Вольф Т. Л. передала вищезгадане майно боржника на реалізацію.
 
Реалізацію арештованого майна, якому було присвоєно реєстраційний номер лоту 286113, здійснювало ДП «СЕТАМ» шляхом проведення електронних торгів.
 
Призначені ДП «СЕТАМ» на 13 липня 2018 року електронні торги, на яких стартова ціна лоту № 286113 становила 1 310 900 грн, не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. 
 
Нереалізоване майно було виставлене на повторні електронні торги за ціною 1 114 265 грн, однак через відсутність допущених учасників 15 серпня 2018 року торги також не відбулися. 
 
Призначені ДП «СЕТАМ» на 06 вересня 2018 року треті електронні торги, на яких ціна нерухомого майна становила 917 630 грн, знову не відбулися через відсутність допущених учасників, у зв`язку з чим стягувач  ОСОБА_2 звернувся до Приватного виконавця із заявою про залишення за собою нереалізованого майна.
 
11 вересня 2018 року Приватним виконавцем Вольф Т. Л. було винесено постанову та складено акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, за змістом яких в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 759/15306/17  ОСОБА_2 передається у власність таке майно: незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 67 % та земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:0282, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Акт є підставою для подальшого оформлення права власності на нерухоме майно.
 
На підставі вищезгаданого акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу Приватний нотаріус Нікітенко В. В. 18 вересня 2018 року видала свідоцтво, серія та номер: 1728, яким посвідчила, що  ОСОБА_2 належить на праві власності майно, яке складається з незавершеного будівництвом житлового будинку літера «А» готовністю 67 % та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:0282, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки прилюдні торги не відбулися і стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, яке раніше належало боржнику ОСОБА_1 . У свідоцтві зазначено, що право власності на незавершене будівництво та земельну ділянку підлягає державній реєстрації. 
 
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно підтверджується, що 18 вересня 2018 року, тобто в день видачі вищезгаданого свідоцтва, Приватний нотаріус Нікітенко В. В. як державний реєстратор провела державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно, а саме:
- на незавершений будівництвом житловий будинок літера «А» готовністю 67 % за адресою: АДРЕСА_1 . Номер запису про право власності: 27970134. Дата, час державної реєстрації: 18 вересня 2018 року, 14:08:16. Підстава виникнення права власності: свідоцтво, серія та номер: 1728, видане 18 вересня 2018 року Приватним нотаріусом Нікітенко В. В. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 4306082, від 18 вересня 2018 року, 14:27:13, прийняте Приватним нотаріусом Нікітенко В. В.;
- на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:0282, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Номер запису про право власності: 27970293. Дата, час державної реєстрації: 18 вересня 2018 року, 14:12:08. Підстава виникнення права власності: свідоцтво, серія та номер: 1728, видане 18 вересня 2018 року Приватним нотаріусом Нікітенко В. В. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43061066, від 18 вересня 2018 року, 14:32:13, прийняте Приватним нотаріусом Нікітенко В. В.
 
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІІ).
 
Згідно зі статтею 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 48 Закону № 1404-VІІІ в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
 
Звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам (частини перша-четверта статті 50 Закону № 1404-VІІІ).
 
Згідно з частинами першою, другою статті 56 Закону № 1404-VІІІ арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
 
Визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання (частини перша, третя статті 57 Закону № 1404-VІІІ в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
 
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, шостої, восьмої, дев`ятої статті 61 Закону № 1404-VІІІ в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.
 
Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлює Закон України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі - Закон № 3425-ХІІ), а на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав, поширює свою дію Закон України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІV).
 
Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 3425-ХІІ нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
 
Перелік нотаріальних дій, право на вчинення яких мають нотаріуси, наведений у статті 34 Закону № 3425-ХІІ. Так, пунктом 6 частини першої цієї статті передбачено, що нотаріуси видають свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися.
 
Згідно з пунктами 1, 2 глави 13 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, в редакції чинній, на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 296/5), якщо прилюдні торги (аукціон) оголошено такими, що не відбулися, нотаріус видає відповідне свідоцтво про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу на підставі складеного державним виконавцем та затвердженого начальником відповідного відділу державної виконавчої служби або приватним виконавцем акта із зазначенням того, що прилюдні торги (аукціон) не відбулися. В акті про те, що прилюдні торги (аукціон) не відбулися, має бути зазначено: ким, коли і де проводилися прилюдні торги (аукціон); коротка характеристика майна; прізвище, ім`я, по батькові (найменування юридичної особи), місце проживання/місцезнаходження кожного покупця; дані про документи, що посвідчували право власності боржника на майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку: назва документа, ким виданий, посвідчений (для нотаріусів зазначаються прізвище, ім`я, по батькові, нотаріальний округ), дата видачі, посвідчення, номер за реєстром, орган реєстрації, дата та номер реєстрації; підстави, з яких прилюдні торги (аукціон) не відбулися.
 
Частиною першою статті 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 10 Закону № 1952-IV державним реєстратором, зокрема, є нотаріус.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
 
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 18 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. У випадках, передбачених законодавством України, державна реєстрація прав проводиться після технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, речові права на який підлягають державній реєстрації. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Заява про державну реєстрацію прав подається окремо щодо кожного об`єкта нерухомого майна. У разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду з одночасним набуттям речових прав на земельну ділянку, на якій вони розташовані, подається одна заява про державну реєстрацію прав на такі об`єкти. При цьому одна заява подається лише у разі, якщо речові права на житловий будинок, будівлю, споруду та земельну ділянку, на якій вони розташовані, реєструються за однією особою.
 
Відповідно до частини першої статті 21 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, рішення державного реєстратора, витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав надаються в електронній та (за бажанням заявника) в паперовій формі. Витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав за бажанням заявника надається у паперовій формі. Такий витяг у паперовій формі надається з проставленням підпису та печатки державного реєстратора. Форма та зміст витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав визначаються Кабінетом Міністрів України в Порядку ведення Державного реєстру прав. Забороняється видавати заявнику документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав у строки, менші, ніж ті, з урахуванням яких ним сплачено адміністративний збір за державну реєстрацію прав відповідно до частин першої та другої статті 34 цього Закону.
 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг.
 
Щодо позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішень нотаріуса про державну реєстрацію права власності.
 
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суди попередніх інстанційдійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування оспорюваних рішень нотаріуса з огляду на те, що державна реєстрація права власності на спірне майно за ОСОБА_2 проводилася Приватним нотаріусом Нікітенко В. В. як суб`єктом державної реєстрації на підставі попередньо вчиненої нею нотаріальної дії з цим нерухомим майном у вигляді видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, і стороною позивача не надано належних доказів на підтвердження порушення названим нотаріусом встановленого законом порядку проведення такої реєстрації. 
 
Доводи представника заявника про те, що за часом записи про право власності були внесені до Державного реєстру прав раніше, ніж записи про прийняття Приватним нотаріусом рішень про державну реєстрацію прав, тобто відбулося порушення встановленого статтею 18 Закону № 1952-IV порядку внесення таких записів, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
Відповідно до частини третьої статті 20 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, заява про державну реєстрацію прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва одночасно з завершенням такої дії обов`язково формується та реєструється нотаріусом, яким вчинено таку дію.
 
Згідно з частиною дев`ятою статті 18 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.
 
Таким чином, оскільки формування та реєстрація нотаріусом заяви в базі даних заяв передує прийняттю ним рішення про державну реєстрацію прав, то зазначення у вищезгаданій Інформаційній довідці з Державного реєстру прав про те, що державна реєстрація права власності на незавершений будівництвом житловий будинок та на земельну ділянку проведені 18 вересня 2018 року о 14:08:16 та о 14:12:08, а рішення про державну реєстрацію прав прийняті 18 вересня 2018 року о 14:27:13 та о 14:32:13 відповідно, не свідчить про порушення Приватним нотаріусом як державним реєстратором визначеного частиною першою статті 18 Закону № 1952-IV порядку державної реєстрації цих прав, про що правильно вказали суди попередніх інстанцій.
 
Посилання представника заявника в касаційній скарзі на те, що Приватний нотаріус зареєструвала право власності за ОСОБА_2 за відсутності заяви останнього щодо здійснення такої реєстрації, що підтверджується матеріалами нотаріальної справи, які були надані на виконання ухвали суду першої інстанції від 16 вересня 2020 року, є неспроможними з огляду на таке. 
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 вересня 2020 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Шкурідіна Є. Є. про забезпечення доказів в цій справі. Витребувано у Приватного нотаріуса Нікітенко В. В. копію матеріалів нотаріальної справи щодо об`єктів нерухомого майна (реєстрація права власності та видача свідоцтва про право власності від 18 вересня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 ), а саме незавершеного будівництвом житлового будинку літера «А» готовністю 67 % та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:0282, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 . 
 
На виконання вимог вказаної ухвали Приватний нотаріус Нікітенко В. В. надала суду належним чином засвідчені свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, від 18 вересня 2018 року, серія та номер: 1728, та копії документів, на підставі яких це свідоцтво було видане, а саме паспорт  ОСОБА_2 та довідку про присвоєння йому ідентифікаційного номера, постанову та акт Приватного виконавця Вольф Т. Л. про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.
 
Пунктом 3 глави 7 розділу І Порядок № 296/5 передбачено, що документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса.
 
Видача свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, у тому числі тих, що не відбулися, є нотаріальною дією, що посвідчує відповідний безспірний факт, який має юридичне значення. Тобто в момент видачі нотаріусом свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціону) не вчиняється правочин, а лише констатується факт підтвердження права власності, яке вже виникло. Набувачем нерухомого майна може бути як покупець, який придбав це майно на прилюдних торгах, так і стягувач, за умови що він виявив бажання залишити за собою таке майно у разі, коли торги не відбулися. При цьому свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів видається нотаріусом за усним зверненням особи, оскільки надання письмової заяви з проханням вчинити ту чи іншу нотаріальну дію Закон № 3425-ХІІ не вимагає. 
 
Згідно з пунктами 6, 8, 9 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 1127), державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. У разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду з одночасним набуттям речових прав на земельну ділянку, на якій вони розташовані, а також у разі державної реєстрації речових прав, що є похідними від права власності, одночасно з державною реєстрацією права власності на таке майно заявником подається одна заява. Державний реєстратор, уповноважена особа за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав формує та реєструє заяву в базі даних заяв, на якій заявник (за умови відсутності зауважень до відомостей, зазначених у ній) проставляє власний підпис. Під час формування та реєстрації заяви державний реєстратор, уповноважена особа обов`язково зазначають відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав, передбачені Порядком ведення Державного реєстру прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141. За бажанням заявника - власника об`єкта нерухомого майна в заяві зазначається електронна адреса такого власника для здійснення з ним зворотного зв`язку у передбачених законодавством випадках. Під час формування та реєстрації заяви державний реєстратор, уповноважена особа встановлює особу заявника. Встановлення особи заявника здійснюється на підставі документа, що посвідчує таку особу, передбаченим Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».
 
Пунктом 10 Порядку № 1127 передбачено, що під час формування та реєстрації заяви державний реєстратор, уповноважена особа з оригіналів документів чи відповідно оформлених копій необхідних для державної реєстрації прав документів у випадку, передбаченому абзацом другим пункту 7 цього Порядку, обов`язково виготовляє електронні копії шляхом сканування таких документів, які додаються до заяви. Не підлягають виготовленню та долученню до заяви електронні копії документів, що пред`являються заявником з метою встановлення його особи, а також електронна копія документа, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав, чи документа, що підтверджує право на звільнення від сплати адміністративного збору за державну реєстрацію прав.
 
Згідно з абзацом першим пункту 18, пунктом 19 Порядку № 1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.
 
Пунктом 25 Порядку № 1127 передбачено, що заява, що долучалася до документів, поданих для державної реєстрації прав, інші заяви, що подавалися суб`єкту державної реєстрації прав або нотаріусу, документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав, а також інші документи, що були отримані у паперовій формі державним реєстратором під час розгляду заяви та не підлягають поверненню заявнику, долучаються до відповідної реєстраційної справи або зберігаються суб`єктом державної реєстрації прав, нотаріусом протягом трьох років. У разі коли за результатом розгляду заяви проведено державну реєстрацію прав, суб`єкт державної реєстрації прав, що не наділений повноваженнями із забезпечення зберігання реєстраційних справ, та нотаріус передають в порядку, встановленому Мін`юстом, документи, визначені в абзаці першому цього пункту, а у разі проведення державної реєстрації права власності з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав - сформовану реєстраційну справу суб`єкту державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ. У разі коли за результатами розгляду заяви державним реєстратором прийнято рішення щодо відмови в такій реєстрації, документи, передбачені абзацом першим цього пункту, зберігаються суб`єктом державної реєстрації прав, нотаріусом протягом трьох років.
 
Таким чином, оскільки сформована в базі даних заява, на якій заявник проставляє власний підпис, та всі необхідні документи, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав, долучаються нотаріусом не до матеріалів нотаріальної справи, а до відповідної реєстраційної справи, то доводи сторони позивача про те, що Приватний нотаріус зареєструвала право власності за ОСОБА_2 за відсутності заяви останнього щодо здійснення такої реєстрації, не підтверджені належними та допустимими доказами і ґрунтуються на припущеннях, а не на об`єктивній інформації.
 
Аргументи представника заявника про те, що в межах кримінального провадження № 120171160470001707 ухвалою слідчого судді Малинівського районного суду міста Одеси від 29 листопада 2017 року було накладено арешт (із забороною відчуження та розпорядження) на спірне нерухоме майно, а за наявності обтяження Приватний нотаріус зобов`язана була прийняти рішення про відмову в державній реєстрації права власності, з посиланням на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц (провадження № 14-149цс18), в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2020 року у справі № 175/3066/18 (провадження № 61-16733св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 640/12313/19-ц (провадження № 61-12836св20), не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
У вищезгаданих постановах, на які послався представник заявника на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: 
- у справі № 543/730/14-ц: звертаючись до суду з цим позовом, позивач просила визнати недійсними договори купівлі-продажу нерухомого майна та скасувати рішення державного реєстратора, оскільки правовою підставою для їх прийняття стали недійсні правочини, за якими відчужене спірне майно, за рахунок якого вона вправі задовольнити свої вимоги у зв`язку з існуванням на момент укладення цих правочинів заборгованості продавця перед нею та судової заборони на продаж цієї нерухомості. У справі, яка переглядається, з`ясувавши, що відповідач уклав договори купівлі-продажу з порушенням закону, оскільки об`єктами, відчуженими за цими договорами, було забезпечено позов позивача в іншій справі (№ 752/3612/13-ц), суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про визнання спірних договорів недійсними за позовом позивачки як заінтересованої особи права та законні інтереси якої порушено вчиненням оспорюваних правочинів, і скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, здійсненої на підставі їх укладення, як похідної вимоги позивачки, що є правовим наслідком недодержання сторонами під час вчинення правочину вимог закону, адже недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Посилання заявника на те, що на момент укладення спірних договорів ухвала судді про забезпечення позову, якою відповідачам було заборонено вчиняти будь-які дії з відчуження належного кожному з них рухомого та нерухомого майна, ще не перебувала на виконанні органів державної виконавчої та реєстраційної служб, не має правового значення, оскільки ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи; 
- у справі № 175/3066/18: за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Зважаючи на те, що ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року у справі № 203/3835/16-ц було заборонено вчиняти будь-які реєстраційні дії з приводу спірного нерухомого майна, вказана ухвала була зареєстрована належним чином в реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, то державний реєстратор повинен був звернути увагу на наявність вказаної ухвали у реєстрі заборон та діяти, відповідно до вимог законодавства, а саме: відмовити у вчинені реєстраційних дій; 
- у справі № 640/12313/19-ц: завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді. Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Згідно зі статтею 175 Кримінального процесуального кодексу України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором. Накладення арешту судом обґрунтоване тим, що у клопотанні слідчого зазначено, що відповідач за попередньою змовою з іншими особами набув право власності на квартири, домоволодіння та земельні ділянки, розташовані як на території міста Харкова, так і на території Харківської області шляхом обману та зловживання довірою громадян під приводом укладення цивільно-правових договорів. Установлено, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру здійснена 20 жовтня 2016 року, тобто під час дії ухвали суду від 11 лютого 2016 року про накладення арешту на вказану квартиру та заборони на вчинення будь-яких дій щодо розпорядження нею. З урахуванням встановлених судами обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що посилання судів попередніх інстанцій на те, що оскільки обтяження на спірну квартиру на підставі ухвали суду не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому його не можна взяти до уваги, є помилковими. Враховуючи, що судові рішення є обов`язковими, а ухвала суду про накладення арешту за кримінально-процесуальним законодавством набуває чинності негайно, суди попередніх інстанцій, у справі, що переглядається, дійшли помилкових висновків про те, що накладення арешту ухвалою суду на час вчинення реєстрації права за відповідачем на спірну квартиру не повинно братися до уваги, оскільки арешт у рамках кримінального провадження накладено з метою запобігання її відчуження. Дії щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом на підставі судового рішення, є незаконними, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону № 1952-IV. Близькі за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц (провадження № 14-149цс18). Узагальнюючи викладене, Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи позивача про незаконність здійснення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем під час перебування цієї квартири під арештом на підставі судового рішення. Відповідно, висновки судів попередніх інстанції у цій частині суперечать нормам матеріального права. 
 
Однак, на відміну від вищезгаданих справ, в цій справі відповідач  ОСОБА_2 набув у власність спірне нерухоме майно неплатоспроможного боржника в результаті його примусової реалізації.
 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. 
 
За методом правового регулювання частина перша статті 24 Закону № 1952-IV була сформульована як дозвільна регулятивна диспозитивна норма, оскільки наділяє суб`єкта можливістю здійснювати певні дії за декількома варіантами, вказує на можливість вибору іншого способу поведінки нотаріуса: у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у певних випадках.
 
Разом з тим у частині четвертій статті 24 вказаного Закону зазначені підстави, коли така відмова не застосовується.
 
Так, згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 24 Закону № 1952-IV відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону.
 
Таким чином, оскільки державна реєстрація права власності на спірне майно здійснювалася з урахуванням умов, визначених у пункті 3 частини четвертої статті 24 Закону № 1952-IV, то й підстав для відмови в її проведенні у Приватного нотаріуса не було.Сама по собі наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно, що придбане на прилюдних торгах, не є перешкодою ні для видачі свідоцтва про придбання майна з торгів, у тому числі тих, що не відбулися, ні для проведення державної реєстрації права власності на таке нерухоме майно.
 
Крім того, у справі, яка переглядається, своєю ухвалою слідчий суддя не забороняв суб`єкту державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії з приводу спірного нерухомого майна, а наклав арешт на це майно для забезпечення можливого цивільного позову у кримінальному провадженні, в якому потерпілим виступав відповідач ОСОБА_2 , тобто саме в інтересах останнього було накладено таке обтяження. Тому проведення нотаріусом державної реєстрації права власності за стягувачем не порушило прав позивача як боржника у виконавчому провадженні, про що правильно вказав апеляційний суд. 
 
Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
 
Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. 
 
З огляду на викладене висновки щодо застосування норм права, що містяться у вищезгаданих постановах суду касаційної інстанції, на які послався представник заявника на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, обставини, встановлені судами в цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у справах № 543/730/14-ц, № 175/3066/18, № 640/12313/19-ц.
 
Водночас Верховний Суд зауважує, що позивач не обґрунтовував свої вимоги обставинами відсутності заяви стягувача щодо здійснення за ним реєстрації права власності та наявності накладеного арешту на спірне майно, і такі підстави позову не були предметом розгляду судом першої інстанції, про що свідчить як сам текст оскаржуваного рішення місцевого суду, так і зміст позовної заяви, в якій ОСОБА_1 посилався лише на те, що: 1) перехід права власності на спірні об`єкти нерухомості відбувся з порушенням вимог статей 3, 18, 20, 26 Закону № 1952-IV, оскільки без вчинення нотаріальної дії зі спірним майном Приватний нотаріус не мала права реалізовувати повноваження державного реєстратора та приймати рішення про державну реєстрацію права власності на це майно за стягувачем; 2) нотаріус порушила порядок внесення змін до Державного реєстру прав, оскільки внесла відповідні записи до цього реєстру не в тій послідовності (черговості).
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про скасування рішень нотаріуса про державну реєстрацію права власності відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування записів про державну реєстрацію права власності та визнання недійсним свідоцтва.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування записів про державну реєстрацію права власності та визнання недійсним свідоцтва, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ці вимоги є недоведеними.
 
Верховний Суд вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні вказаних позовних вимог, однак не може погодитися з мотивами такої відмови з огляду на таке.
 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. 
 
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).
 
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
 
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний позивачем спосіб.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
 
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
 
Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
 
У частині другій статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час проведення нотаріусом державної реєстрації права власності) встановлювався порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
 
Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону № 1952-IV викладено у новій редакції.
 
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
 
Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
 
Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.
 
За змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952-IV.
 
Оскільки з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, то наразі ефективним способом захисту порушених прав є саме скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
 
Вказані правові висновки наведені в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 640/12313/19-ц (провадження № 61-12836св20), на яку посилався представник заявника на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень.
 
Таким чином, на час подання позову та ухвалення оскаржуваних судових рішень в цій справі такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та в постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 539/4400/19 (провадження № 61-15028св20) міститься правовий висновок про те, що свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує вчинення сторонами дій, спрямованих на передання нерухомого майна у володіння покупцю. Видача свідоцтва не тягне переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця. Згідно з частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Абзац другий пункту 8 розділу X Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, відповідно до якого у випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги, не відповідає зазначеній нормі закону, а тому не підлягає застосуванню згідно з частиною сьомою статті 10 ЦПК України. Тому свідоцтво є лише підставою для державної реєстрації права власності за покупцем, але не є правовстановлюючим документом, і вичерпує свою дію із здійсненням такої реєстрації. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів не відповідає належному способу захисту. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52). 
 
У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 522/12160/17 (провадження № 61-4775св20), на яку також посилався представник заявника в касаційній скарзі, зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У контексті обставин цієї справи та характеру спірних правовідносин, задоволення судом заявленої позивачем вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про скасування запису у Державному реєстрі прав його права власності на спірне нерухоме майно, не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до поновлення права власності позивача на спірний об`єкт нерухомого майна. Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у позові з підстав його недоведеності, не урахувавши, що відмова у позові за недоведеністю вимог можлива за умови, якщо позовні вимоги відповідають змісту порушеного права та характеру його порушення, а обраний позивачем спосіб захисту є ефективним. 
 
Отже, у справі, яка переглядається, судам належало відмовити в задоволенні вимог позивача про скасування записів про державну реєстрацію права власності та визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, з підстав неефективності обраного ним способу захисту, а не за недоведеністю позовних вимог, у зв`язку з чим оскаржувані судові рішення в означеній частині необхідно змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. 
 
Щодо позовних вимог, пред`явлених ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Нікітенко В. В.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду в частині заявлених позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Нікітенко В. В. про скасування рішень та записів про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним свідоцтва і ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог з інших підстав, суд апеляційної інстанції виходив з того, що за обставинами цієї справи в задоволенні вимог позивача до названого нотаріуса необхідно відмовити у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту, а не з мотивів їх недоведеності. 
 
Однак Верховний Суд не може погодитися з наведеними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
 
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
 
Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою позивача.
 
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
 
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зазначено, що спір про скасування рішення щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зробила висновок, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивач визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
 
В постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 756/9725/19 (провадження № 61-10690св20) вказано, що звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за банком, скільки вважав, що своїми діями державний реєстратор порушив його права та інтереси. При цьому, третіми особами у справі позивач визначив Державне підприємство і банк. За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав. Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Отже, відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Таким чином, у справі, яка переглядається, позов пред`явлено до неналежного відповідача (державного реєстратора), що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
 
У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у  ОСОБА_1 виник саме з відповідачем ОСОБА_2 з приводу порушення права власності позивача на спірне нерухоме майно внаслідок реєстрації за названим відповідачем такого права, а нотаріус є неналежним відповідачем. Однак відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Нікітенко В. В. через обрання позивачем неефективно способу захисту, суд апеляційної інстанції не врахував зазначеного, хоча за обставинами цієї справи в задоволенні вимог до нотаріуса необхідно відмовити у зв`язку з їх пред`явленням до неналежного відповідача, тобто з інших правових підстав.
 
За таких обставин доводи касаційної скарги представника заявника про те, що суди не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), від 07 квітня 2021 року у справі № 640/12313/19-ц (провадження № 61-12836св20) та від 19 травня 2021 року у справі № 522/12160/17 (провадження № 61-4775св20), є обґрунтованими.
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то оскаржувані судові рішення необхідно змінити в частині наведених судами правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування записів про державну реєстрацію права власності та визнання недійсним свідоцтва, а постанову апеляційного суду - також в частині підстав для відмови в позові, пред`явленому до Приватного нотаріуса, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. В резолютивних частинах оскаржувані судові рішення (щодо відмови в задоволенні вищезгаданих позовних вимог) залишити без змін.
 
Щодо вирішення судами попередніх інстанції питання провідшкодування відповідачу понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
 
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
 
Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
 
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Відповідно до частин першої-третьої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
 
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
 
Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
 
Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
 
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
 
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
 
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
 
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
 
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
 
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 вказано, що: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18. При цьому, договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи.
 
Ухвалюючи додаткове рішення та задовольняючи заяву представника ОСОБА_2  - адвоката Войтенко І. В. про стягнення з позивача понесених відповідачем витрат на правничу допомогу в сумі 10 550 грн, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що в задоволенні позову відмовлено, відповідачем надані належні докази (договір про надання правничої допомоги від 03 вересня 2018 року; акти приймання-передачі наданих послуг від 07 грудня 2020 року, від 03 червня та 02 липня 2021 року; звіт про виконану роботу від 02 липня 2021 року з описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги) на підтвердження понесених витрат, а розмір витрат відповідає критеріям реальності та розумності, є співмірним зі складністю справи і обсягом виконаних адвокатом робіт. 
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
 
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
 
Таким чином, аргументи представника заявника про те, що відповідачем не доведено належним чином факту оплати витрат адвоката, пов`язаних з наданням правничої допомоги (фактичної сплати), є неспроможними, оскільки витрати на правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
 
Доводи представника заявника про те, що місцевий суд безпідставно стягнув витрати на правничу допомогу, пов`язані із складанням адвокатом відзиву на позов, оскільки цей відзив подано 22 липня 2020 року, тобто з пропуском встановлено судом в ухвалі про відкриття провадження в цій справі від 19 травня 2020 року строку, не заслуговують на вагу з огляду на таке.
 
02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Відповідно до підпункту 3 пункту 12 цього Закону у ЦПК України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436): розділ ХІІ «Прикінцеві положення» доповнено пунктом 3 такого змісту: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».
 
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня до 03 квітня 2020 року на усій території України карантин.
 
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2020 року № 255 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211» установлено з 12 березня до 24 квітня 2020 року на всій території України карантин.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року № 291 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 цифри і слово «24 квітня» замінено цифрами і словом «11 травня».
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 травня 2020 року № 343 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 цифри і слово «11 травня» замінено цифрами і словом «22 травня».
 
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 року до 22 червня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
 
Згідно з підпунктом 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» цифри і слово «22 червня» замінено цифрами і словом «31 липня».
 
Враховуючи викладене, відзив на позов представник ОСОБА_2 - адвокат Войтенко І. В. подав до суду першої інстанції у встановлений законом строк, з урахуванням продовження процесуальних строків Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» на строк дії карантину. 
 
Посилання представника заявника на те, що поданий адвокатом Войтенком І. В. відзив на позов є копією відзиву Приватного виконавця, а тому зазначені в акті прийому-передачі названим адвокатом послуги (вивчення тексту позовної заяви, моніторинг судової практики в аналогічних спорах і підготовка відзиву) не можуть вартувати аж 2 800 грн, є неспроможними, оскільки вказані процесуальні документи відрізняються як за структурою написання, так і за обсягом та змістом. 
 
Водночас Верховний Суд зауважує, що передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження додаткового рішення місцевого суду в частині вирішення питання про відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, в касаційній скарзі представника заявника не наведено.
 
Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу  ОСОБА_2 понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 300 грн, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що хоча апеляційну скаргу сторони позивача задоволено частково, однак за результатом вирішення спору по суті рішення ухвалено на користь відповідача, який надав належні доказина підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, а саме: договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг від 03 листопада 2021 року, звіт про виконану роботу від 03 листопада 2021 року з описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт (послуг), необхідних для надання правничої допомоги. 
 
Посилання заявника на правові висновки, викладені в додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц, не заслуговують на увагуз огляду на таке.
 
У вищезгаданих постановах, на які посилався заявник на обґрунтування підстави касаційного оскарження додаткової постанови суду апеляційної інстанції, Верховний Суд дійшов таких висновків: 
- у справах № 905/1795/18 та 922/2685/19: суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг; 
- у справі № 199/3939/18-ц: при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
 
Висновки апеляційного суду в цій справі щодо обґрунтованості вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищезгаданих постановах.
 
У справі, яка переглядається, на підтвердження факту отримання відповідачем послуг адвоката в апеляційному суді, крім договору про надання правової допомоги, стороною відповідача надано акт приймання-передачі із зазначенням переліку наданих послуг та звіт з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу за кожним із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги. 
 
Врахувавши критерії реальності, розумності та співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) на підставі наданих відповідачем доказів, а також взявши до уваги те, що стороною позивача не наведено належних обґрунтувань невідповідності заявлених витрат вказаним критеріям, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача 4 300 грн витрат на професійну правничу допомогу.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги заявника про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у вищевказаних додатковій постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), не знайшли свого підтвердження, а тому не можуть бути підставами для скасування додаткової постанови апеляційного суду.
 
Оскаржувані додаткові судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо розподілу судових витрат.
 
Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки оскаржувані судові рішення змінено тільки в частині наведених судами правових підстав для відмови в позові, тобто за результатом вирішення спору по суті рішення ухвалено на користь відповідача, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шкурідіна Євгена Євгеновича задовольнити частково. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року в частині вирішення позову, пред`явленого ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Києво-Святошинського району Київської області Нікітенко Вікторії Вікторівни, змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в резолютивній частині щодо відмови в задоволенні позову до названого відповідача - залишити без змін. 
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування записів про державну реєстрацію права власності та визнання недійсним свідоцтва змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, а в резолютивних частинах щодо відмови в задоволенні цих вимог - залишити без змін. 
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішень приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності, а також додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року щодо вирішення питання про відшкодування витрат, понесених на професійну правничу допомогу, - залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | І. М. Фаловська
Судді: | В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко
| В. В. Сердюк
| В. А. Стрільчук