Ухвала
Іменем України
 
12 травня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 185/7074/21
провадження № 61-2161ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарних стягнень і позбавлення премії на 50% та стягнення коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарних стягнень і позбавлення премії на 50% та стягнення коштів.
 
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                             від 03 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: запропоновано заявнику сплатити судовий збір.
 
16 вересня 2021 року заявник звернувся до місцевого суду з клопотанням про звільнення від сплати судового збору за подання позову. 
 
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                             від 21 вересня 2021 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання позову залишено без задоволення, позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: запропоновано заявнику сплатити судовий збір.
 
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                            від 18 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 повернуто заявнику з підстав, передбачених частиною третьою статті 185 ЦПК України.
 
Не погоджуючись з ухвалою місцевого суду,  ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою.
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: запропоновано заявнику зазначити реєстраційний номер його облікової картки платника податків; уточнити яке саме судове рішення ним оскаржується та викласти прохальну частину апеляційної скарги відповідно до вимог статті 374 ЦПК України; сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги.
 
14 грудня 2021 року заявник звернувся до апеляційного суду з клопотанням-поясненням, в якому просив визнати його право на звільнення від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5  Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року та відкрити провадження у справі
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року апеляційну                  скаргу повернуто заявнику з підстав, передбачених частиною третьою статті 185   ЦПК України.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що заявлені вимоги ОСОБА_1 не є вимогами про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, тому відсутні підстави для звільнення заявника від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
 
01 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року у вказаній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня                    2021 року. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, запропоновано заявнику сплатити судовий збір.
 
10 травня 2022 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме: клопотання про усунення недоліків; квитанція про сплату судового збору.
 
Отже, недоліки касаційної скарги усунуто.  
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
Щодо оскарження ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Частиною другою статті 17 ЦПК України встановлено, що не допускається касаційне оскарження судового рішення суду першої інстанції без його перегляду в апеляційному порядку.
 
Аналіз вказаних норм процесуального законодавства дає підстави дійти висновку, що касаційному оскарженню підлягає ухвала суду першої інстанції після її перегляду в апеляційному порядку.
 
Проте заявник оскаржив у касаційному порядку ухвалу місцевого суду, яка не була предметом перегляду по суті судом апеляційної інстанції, оскільки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року апеляційну скаргу                ОСОБА_1 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року повернуто заявнику з підстав, передбачених частиною третьою статті 185 ЦПК України.
 
За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Таким чином, відсутні підстави для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року.
 
Щодо оскарження ухвали Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року
 
Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд дійшов переконання, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судом норми процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
 
Судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством (частина перша статті 3 Закону України «Про судовий збір»).
 
За правилом пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
 
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
 
Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
 
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці».
 
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
 
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
 
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
 
Верховний Суд України у справі № 6-1121цс16 (постанова від 30 листопада 2016 року) зазначив, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній до 01 вересня 2015 року, від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. З 01 вересня 2015 року ця категорія учасників справи, що користуються такими пільгами, звужена. Так, за пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, яка діє з 01 вересня 2015 року, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, починаючи з 01 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях вимог: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі                       № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) вказала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений статтею 117 КЗпП України, мають різну правову природу.
 
Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
 
Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України, позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
 
Отже, системний аналіз наведеної норми права з урахуванням наведених висновків Верховного Суду дає підстави для висновку, що від сплати судового збору на всіх стадіях судового розгляду справи на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені позивачі виключно стосовно вимог про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, та поновлення на роботі. Водночас, за подання позову із іншими ніж ті, що зазначені позовними вимогами, позивачі повинні сплатити судовий збір.
 
Відповідно до змісту ухвали Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарних стягнень і позбавлення премії на 50% та стягнення коштів, тобто, заявлені вимоги не стосуються ні стягнення заробітної плати, ні стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, ні поновлення на роботі, тому відсутні підстави вважати, що заявник звільнений від сплати судового збору з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». 
 
Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду, що ОСОБА_1 не звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
 
Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, оскільки зводяться до помилкового тлумачення норми процесуального права.
 
Враховуючи вищевикладене, Верховний Суд дійшов висновку, що правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року є необґрунтованою.
 
Керуючись пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду                          від 20 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарних стягнень і позбавлення премії на 50% та стягнення коштів відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     С. О. Погрібний