П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
04 серпня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 540/1265/21	

                                                                                                                                Головуючий першої інстанції: Войтович І.І.
                                                                                                       Час та місце ухвалення судового рішення «--:--», м. Одеса
                                                                                                            Повний текст судового рішення складений 29.06.2021р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі  колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Єщенка О.В., Яковлєва О.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення   Херсонського окружного адміністративного суду від  29 червня 2021 року у справі   за позовом  ОСОБА_1 до  Ювілейної сільської ради Олешківського району Херсонської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, - 
В С Т А Н О В И В:
29.09.2021р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ювілейної сільської ради Олешківського району Херсонської області про визнання протиправною бездіяльність щодо здійснення нарахування та виплати йому заробітної плати у повному обсязі з 27.07.2018р.; стягнення на його користь заробітної плати, у тому числі премії, надбавок, яка була встановлена на рівні 50%, профвнесків, інших необхідних платежів, середнього заробітку за час затримки даних виплат, індексації даних виплат, виплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати починаючи з 27.07.2018р.; стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 50000грн.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 29.06.2021р. відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю ознак протиправної бездіяльності відповідача в спірних правовідносинах, як наслідок відсутності правових підстав для стягнення з відповідача суми заробітної плати, у тому числі премії, надбавки, яка була встановлена на рівні 50 %, профвнесків, інших необхідних платежів, середнього заробітку за час затримки даних виплат, індексації даних виплат, виплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на помилкове застосування судом першої інстанції при вирішені справи вимог законодавства, неповне з`ясування обставин справи, внаслідок чого просить рішення суду скасувати та ухвалите нове про задоволення позову.
Апелянт посилається на те, що при винесені судового рішення судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги його твердження з приводу неповного нарахування та виплати заробітної плати, не досліджено та не проаналізовано надані документи, що свідчить про порушення судом норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що з 01.03.2018р. ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста з питань інвестиції та реклами Ювілейної сільської ради Олешківського району Херсонської області.
27.07.2018р. ОСОБА_1 звільнений із займаної посади за власним бажанням, на підставі  ст.38 КЗпП України, відповідно до розпорядження №53к від 05.07.2018р. /а.с.8/
При цьому, 11.06.2018р. ОСОБА_1 звернувся до Ювілейного сільського голови Олешківського району Херсонської області із заявою про виплату в повному обсязі заробітної плати за травень 2018р., надання письмового обґрунтування не нарахування премії за травень 2018р. та законності відповідного порядку виплати заробітної плати. /а.с.43-44/
Листом Ювілейної сільської ради Олешківського району Херсонської області повідомлено ОСОБА_1 про те, що премія в травні 2018р. йому не встановлювалася через відсутність підстав преміювання. Повідомлено, що посадовий оклад позивача станом на 01.05.2018р. становить - 3350 грн., доплата за ранг посадової особи місцевого самоврядування - 90 грн., доплата за вислугу років - 344 грн., доплата 50% відповідно до умов оплати праці  - 1892грн. 
Не погоджуючись з бездіяльністю сільської ради щодо виплати  заробітної плати у повному обсязі, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Перевіривши матеріали справи судова колегія приходить до наступних висновків.
Конституція   України гарантує права та свободи людини і громадянина, а також встановлює вичерпний перелік підстав для їх обмеження.
Так, відповідно до ч.1   ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до ст.ст.1-3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.
Посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.
Дія цього Закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.
Посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах;  виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.
Як вбачається з матеріалів справи, на момент виникнення спірних правовідносин позивач перебував на службі в органі місцевого самоврядування на посаді головного спеціаліста з питань інвестиції та реклами Ювілейної сільської ради Олешківського району Херсонської області.
Статтею 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» визначено, що Умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України.
Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.
Згідно ст.13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.
Частиною 1   ст.21 Закону України «Про оплату праці»   встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до  ст.2 Закону України «Про оплату праці»   структура заробітної плати складається з основної, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат.
Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженою  наказом Держкомстату України від 13.01.2004р. №5, визначено виплати, які відносяться до основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та до інших заохочувальних виплат. Відповідно до цієї Інструкції до заохочувальних і компенсаційних виплат включаються винагороди та премії, що мають одноразовий характер, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Пунктом 1  постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» №268 від 09.03.2006р.  (надалі – Постанова №268) затверджено схеми посадових окладів керівних працівників, спеціалістів і службовців центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, їх територіальних органів, місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Рахункової палати Автономної Республіки Крим, виборчої комісії Автономної Республіки Крим, міністерств і республіканських комітетів Автономної Республіки Крим, органів прокуратури, судів та інших органів державної влади, згідно з додатками 1 - 47, 55, а також розміри надбавок за ранг державного службовця, дипломатичний ранг, спеціальне звання та окладів осіб рядового і начальницького складу податкової міліції за спеціальні звання згідно з додатками 56 - 58.
Умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються органом місцевого самоврядування виходячи з умов оплати праці, встановлених цією  постановою, і схем посадових окладів згідно з додатками 48 - 54 і 57.
Пунктом 2  Постанови №268  надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї  постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці:
1) установлювати, зокрема: в) службовцям - у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за вислугу років.
2) здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи, а також до державних і професійних свят та ювілейних дат у 2006 році в межах коштів, передбачених на преміювання у кошторисі відповідного органу, та економії коштів на оплату праці, а починаючи з 1 січня 2007 р. - у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання відповідного органу.
В той же час відповідно до ч.2  ст.97 КЗпП України  форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Як передбачає частина третя  статті 97 КЗпП України  конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.
Аналогічні за змістом приписи містяться і в  статті 15 Закону України «Про оплату праці».
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом (ч.1  ст.15 Закону України «Про оплату праці»).
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті (ч.2  ст.15 Закону України «Про оплату праці»).
Аналізуючи вищенаведені правові норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вид преміювання визначає керівник апарату залежно від особливостей виконання функцій і завдань державного органу, органу місцевого самоврядування. Звернення з поданням про преміювання, встановлення надбавки не свідчить про обов`язковість його позитивного вирішення. Відтак, преміювання та встановлення відповідних надбавок провадиться у межах наявного фонду оплати праці та належить до дискреційних повноважень роботодавця. 
Крім того, право встановлення надбавок та премій належить саме до варіативних дискреційних повноважень, в силу яких, роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати.
Колегія суддів зазначає, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.    
Дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.
Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з ч.2 ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України».
Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.
У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v.Bulgaria» №    30985/96).
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої 11.03.1980, державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені  законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою  статті 2 КАС України  критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Проте, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988), встановлено, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.
Закон  вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї, та щоб  закон  не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані  Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002).
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку є дискреція.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.12.2020р. у справ №802/1286/18-а.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову в частині визнання протиправною бездіяльність щодо здійснення нарахування та виплати позивачу необхідної суми заробітної плати, у тому числі премії, надбавки, яка була встановлена на рівні 50 %, інших необхідних платежів, середнього заробітку за час затримки даних виплат, індексації даних виплат, виплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати починаючи з 27.07.2018р. та стягнення з суми заробітної плати, у тому числі премії, надбавки, яка була встановлена на рівні 50%, інших необхідних платежів, середнього заробітку за час затримки даних виплат, індексації даних виплат, виплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати починаючи з 27.07.2018р.

Приписами ч.1 ст.26 Закону України «Про оплату праці»  та ч.1 ст.127 КЗпП України  закріплено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством.
Згідно з ч.1 та 2  ст.249 КЗпП України  власник або уповноважений ним орган зобов`язаний сприяти створенню належних умов для діяльності первинних профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі, організації. За наявності письмових заяв працівників, які є членами професійної спілки, власник або уповноважений ним орган щомісяця безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок професійної спілки членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в строки, визначені цим договором чи угодою. Власник або уповноважений ним орган не вправі затримувати перерахування зазначених коштів.
Аналогічні норми містяться і в  ст.42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», за приписами абз.5 ст.1 якого член профспілки - особа, яка входить до складу профспілки, визнає її статут та сплачує членські внески.
Відповідно до ч.1  ст.37 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»  профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Свої повноваження первинні профспілкові організації здійснюють через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не створюються, - через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів профспілки, який діє в межах прав, наданих цим Законом та статутом профспілки.
Згідно з ч.2 ст.7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»  громадяни України вільно обирають профспілку, до якої вони бажають вступити. Підставою для вступу до профспілки є заява громадянина (працівника), подана в первинну організацію профспілки. При створенні профспілки прийом до неї здійснюється установчими зборами.
Таким чином, правовідносини щодо вступу працівника до профспілки виникають між особою та відповідною первинною профспілковою організацією.
Разом з тим, відповідна профспілкова організація Ювілейної сільської ради Олешківського району Херсонської області  не є стороною у даній справі.
Позивач зазначає, що він не подавав заяви про участь у профспілковій організації Ювілейної сільської ради Олешківського району Херсонської області, а тому відповідач не мав правових підстав для утримання з його заробітної плати профспілкових внесків.
В той же час, відповідно до ч.6  ст.21 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»  форми і системи оплати праці, норми праці, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються в колективному договорі з додержанням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) або територіальними угодами. Якщо колективний договір не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити зазначені питання з профспілковим органом.
Отже, Ювілейний сільський голова Олешківського району Херсонської області погоджує питання преміювання  з профспілковим комітетом, який в свою чергу розглядає питання преміювання своїх членів, які набули членство на підставі  ст.7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». 
Як вбачається з матеріалів справи, питання виплати премій та надбавок в Ювілейній сільській раді Олешківського району Херсонської області погоджується профспілковим комітетом. Відповідний протокол засідання профспілкового комітету містить питання розгляду щодо преміювання позивача за травень 2018р. /а.с.3/
При цьому,  в лютому 2018р. ОСОБА_1 отримав премію в розмірі 3800грн., в березні 2018р. - 1900грн., в квітні 2018р. - 9400 грн. /а.с.4/
Позивач не ставить під сумнів ту обставину, що завдяки погодженням профспілкового комітету в лютому-квітні 2018 р. було виплачено премію в розмірі 15100грн.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку щодо членства ОСОБА_1 у профспілковій організації Ювілейної сільської ради Олешківського району Херсонської області та як наслідок правомірності дій відповідача щодо стягнення із заробітної плати позивача профспілкових внесків.

Відповідно до ч.2  ст.233 КЗпП України  у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до ч. 1 та 2  ст. 1167 Цивільного кодексу України  моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, або незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо: шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Отже, законодавець пов`язує підстави відповідальності за завдану моральну шкоду з наявністю чи відсутністю, у передбачених випадках, вини. Однак, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності відшкодування моральної шкоди можливе лише у випадку доведення наявності такої шкоди.
Згідно з п.п.1-3 ч.2  ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Разом з тим, відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»  судова практика виходить із положення, що «відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору».
За таких обставин основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Враховуючи відсутність протиправної бездіяльності відповідача та будь-яких  відомостей на підтвердження вчинення відповідачем інших дій, які б завдали моральної шкоди позивачу, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення моральної шкоди. 
За правилами  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.311, 315, 316, 321, 322, 325, 329  КАС України суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий суддя 	 	Крусян А.В.	
Судді	    	Єщенко О.В.    Яковлєв О.В.