ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/6518/21                                                                       Головуючий у 1 інстанції: Білоноженко М.А.
                                                                                Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 травня 2022 року                                                                                         м. Київ
    Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
             Судді-доповідача                                         Вівдиченко Т.Р.     
             Суддів                                                   Костюк Л.О.
                                                                        Кузьмишиної О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від  22 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, в якому просив:
- визнати протиправними дії Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Черкаській області щодо неприйняття та не направлення до Міністерства внутрішніх справ України документів для призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Ліквідаційну комісію Управління МВС України в Черкаській області прийняти, оформити та надіслати до Міністерства внутрішніх справ України документи для призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням II групи інвалідності, відповідно до ст. 23 Закону України "Про міліцію", а також, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції;
- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення за результатами розгляду питання про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області щодо неприйняття та ненаправлення до Міністерства внутрішніх справ України документів з питання призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 . Зобов`язано Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області прийняти та надіслати до Міністерства внутрішніх справ України висновок та документи з питання призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням ІI групи інвалідності, відповідно до статті 23 Закону України "Про міліцію", а також Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Міністерство внутрішніх справ України звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що ОСОБА_1 на службі в міліції не перебував та спеціального звання міліції не мав. Також, апелянт зазначає, що між первинним та вторинним встановленням групи інвалідності минуло понад два роки, а тому, слід відмовляти в призначенні одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 від 11.12.2018р., ОСОБА_1 є пенсіонером МВС України. 
Відповідно до відомостей трудової книжки позивача НОМЕР_2 та розрахунку вислуги років в ОВС, виданої ЧІПБ ім. Героїв Чорнобиля, ОСОБА_1 в період з 01.10.1980 року по 31.10.2000 року, проходив службу в Органах внутрішніх справ та, відповідно до наказу ЧІПБ ім. Героїв Чорнобиля МВС України №89 о/с від 02.11.2000 року, був звільнений зі служби в ОВС зі спеціальним званням "підполковник внутрішньої служби".
Згідно з даними свідоцтва про хворобу від 10.01.2001 №13, захворювання позивача пов`язані з проходженням служби в ОВС.
У відповідності до довідки Черкаської кардіологічної МСЕК серії 2-18 АВ 002377 від 19.02.2001 року, ступінь втрати працездатності ОСОБА_1 у відсотках, склала 25%, захворювання пов`язано з проходженням служби в ОВС.
Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією №1 серія 12 від 26.11.2018 року ААБ №130868, 26 листопада 2018 року позивачу, за наслідками повторно огляду, встановлено II групу інвалідності безтерміново, причина інвалідності - захворювання, пов`язане з проходженням служби в ОВС. 
Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня професійної працездатності у відсотках від 26.11.2018 р. серії 12 ААА №023925, ступінь втрати позивачем працездатності визначено на рівні 80% втрати працездатності.
У зв`язку із встановленням ОСОБА_1 II групи інвалідності, що настала через захворювання, що пов`язане з проходженням служби в ОВС, позивач звернувся до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року.
Листом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області від 04 серпня 2021 року №К-121 позивачу було повідомлено, що під час розгляду матеріалів встановлено, що позивач проходив службу та звільнений з посади старшого викладача Черкаського інституту пожежної безпеки імені Героїв Чорнобиля МВС України, зі спеціальним званням підполковник внутрішньої служби. Вказано, що Порядок №850 передбачає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі установлення інвалідності виключно для працівників міліції. Відповідно до статті 16 Закону України «Про міліцію», до працівників міліції належали особи, які проходили службу в підрозділах міліції, і яким відповідно до чинного законодавства було присвоєно спеціальні звання міліції. Вказано, що, оскільки, позивач мав спеціальне звання підполковника внутрішньої служби, до працівників міліції він не належав, на службі в міліції не перебував, а також, спеціального звання міліції не мав. Крім того, зазначено, що пунктом 4 Порядку №850 визначено, що працівник міліції має право на отримання одноразової грошової допомоги, якщо протягом двох років після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності, у зв`язку із чим, оскільки, після первинного огляду медико-соціальної експертної комісії, встановлено ІІ групу інвалідності у період понад 2 роки, підстав для оформлення, позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням II групи інвалідності відповідно до умов Порядку відсутні.
Не погоджуючись із вищевказаною відмовою, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
За приписами статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
До набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію", тобто до 07 листопада 2015 року, порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами ст. 23 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-XII (далі - Закон № 565-ХІІ) та Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 (далі - Порядок № 850).
За правилами частини 6 статті 23 Закону № 565-XII, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, зокрема, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
В подальшому, Кабінет Міністрів України постановою № 850 від 21 жовтня 2015 року затвердив "Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції". Дана постанова набрала законної сили 31 жовтня 2015 року.
Відповідно до п. 2 Порядку № 850, днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.
Підпунктом 2 пункту 3 Порядку № 850 визначено, що грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.
З 07 листопада 2015 набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VІІІ (далі - № 580-VІІІ), відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень якого визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».
Втім, за змістом пункту 15 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про хворобу від 10.01.2001 №13, захворювання ОСОБА_1 пов`язані з проходженням служби в ОВС.
Згідно довідки Черкаської кардіологічної МСЕК серії 2-18 АВ 002377 від 19.02.2001 року, ступінь втрати працездатності ОСОБА_1 у відсотках, склала 25%, захворювання пов`язано з проходженням служби в ОВС.
Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією №1 серія 12 від 26.11.2018 року ААБ №130868, 26 листопада 2018 року позивачу, за наслідками повторно огляду, встановлено II групу інвалідності безтерміново, причина інвалідності - захворювання, пов`язане з проходженням служби в ОВС. 
Отже, на момент встановлення позивачу за результатами повторного огляду МСЕК II групи інвалідності, а також на момент звернення позивача із заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги, був чинний вказаний Порядок, а право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про міліцію", мало здійснюватись в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".
Водночас, апелянт зазначає, що позивач на службі в міліції не перебував та спеціального звання міліції не мав.
З даного приводу, слід зазначити наступне.
За приписами частини 1 статті 16 Закону №565-XII, до працівників міліції належали особи, що проходили державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ у Черкаському інституті пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля МВС України та звільнений зі служби в ОВС у званні "підполковник внутрішньої служби".
Положеннями ст. 17 Закону України «Про пожежну безпеку» від 17.12.1993 № 3745-XII, чинного на час проходження позивачем служби передбачено, що спеціальні звання внутрішньої служби присвоюються відповідно до чинного законодавства особам рядового та начальницького складу державної пожежної охорони.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про пожежну безпеку», порядок та умови проходження служби в державній пожежній охороні регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114.
В силу вимог пункту 1 зазначеного Положення, до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.
Пунктом 2 Положення передбачено, що спеціальне звання підполковник внутрішньої служби є рівнозначним спеціальному званню підполковник міліції.
Також, колегія суддів зазначає, що указом Президента України від 27 січня 2003 року № 47/2003 «Про заходи щодо вдосконалення державного управління в сфері пожежної безпеки, захисту населення і територій від наслідків надзвичайних ситуацій» органи і підрозділи Державної пожежної охорони виведені зі складу МВС і передані до складу МНС України у 2003 році.
Крім того, у Рішенні Конституційного суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень частини шостої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини сьомої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа щодо права на пільги) Конституційний суд зазначив, що служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Враховуючи вищезазначене, позивач на час звільнення належав до працівників міліції.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 08 грудня 2021 року у справі № 580/1204/19, від 03 червня 2021 року у справі № 2340/4545/18 та від 08 червня 2021 року у справі №2340/3517/18.
З огляду на викладене, посилання апелянта на те, що позивач на службі в міліції не перебував та спеціального звання міліції не мав, колегія суддів вважає необгрунтованими.
Щодо доводів апелянта про те, що між первинним та вторинним встановленням групи інвалідності минуло понад два роки, а тому, необхідно відмовляти в призначенні одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, слід зазначити наступне.
За приписами пункту 7 Порядку №850, працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).
До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).
Відповідно до пункту 8 Порядку №850, керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.
В силу вимог пункту 9 Порядку №850, МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.
Отже, саме на Міністерство внутрішніх справ України покладено обов`язок вирішення питання про виплату одноразової грошової допомоги на підставі документів, направлених керівником органу внутрішніх справ, у якому проходив службу працівник міліції.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 08 грудня 2021 року у справі № 580/1204/19, від 08 червня 2021 року у справі №2340/3517/18.
Також, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 822/472/17 вказав наступне: «... повноваження на прийняття рішення про призначення чи про відмову в призначенні одноразової допомоги є виключною компетенцією Міністерства внутрішніх справ України, а на орган внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, покладено обов`язок по проведенню відповідних процедурних дій по оформленню відповідних документів для вирішення питання про виплату такої допомоги та реалізації рішення головного розпорядника коштів (Міністерство внутрішніх справ України).
З вищевказаного вбачається, що Ліквідаційна комісія управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, отримавши від позивача заяву про виплату грошової допомоги, у зв`язку із встановленням інвалідності з відповідними доданими до неї документами, зобов`язана скласти та подати до Міністерства внутрішніх справ України в 15-денний строк з дня реєстрації документів, зазначених в пунктах 6 або 7 цих Порядку №850 та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги.
При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, що вирішувати питання щодо наявності чи відсутності підстав для виплати грошової допомоги уповноважено Міністерство внутрішніх справ України, а тому, надання Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області спірної відмови свідчить про вирішення нею віднесеного до компетенції Міністерства внутрішніх справ України питання про наявність чи відсутність підстав для проведення позивачу виплати одноразової грошової допомоги.
З огляду на зазначене, судом першої інстанції правомірно визнано протиправними дії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області щодо неприйняття та ненаправлення до Міністерства внутрішніх справ України документів з питання призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .
Також, судом першої інстанції правомірно зобов`язано Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області прийняти та надіслати до Міністерства внутрішніх справ України висновок та документи з питання призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням ІI групи інвалідності, відповідно до статті 23 Закону України "Про міліцію", а також Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850.
Водночас, посилання апелянта на те, що між первинним та вторинним встановленням групи інвалідності минуло понад два роки, а тому, слід відмовляти в призначенні одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, колегія суддів вважає передчасним за вказаних обставин справи. На переконання колегії суддів, вирішення питання щодо правомірності звернення та наявності підстав для виплати грошової допомоги знаходиться поза компетенцією Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, адже таке питання має вирішуватися саме Міністерством внутрішніх справ України на підставі документів, направлених керівником органу внутрішніх справ, у якому проходив службу працівник міліції.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2  ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315,  316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від  22 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

   Суддя-доповідач                                                                         Вівдиченко Т.Р.
          
   Судді                                                                                            Костюк Л.О.
                                                                                
                                                                                                      Кузьмишина О.М.