КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №750/251/2021                                                                                    Головуючий у І інстанції - Логвіна Т.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/7259/2022                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
19 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 грудня 2021 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк», Чернігівського апеляційного суду, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, 
 
встановив:
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова із позовом до АТ «Державний експортно-імпортний банк», Чернігівського апеляційного суду, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, доводи якого зводяться до незгоди з рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій, які він вважає дискримінаційними, що завдали йому матеріальних та моральних збитків.
Просив суд, стягнути з АТ «Державний експортно-імпортний банк» матеріальні витрати в розмір 780821,17 грн. за вирахуванням відповідних сум податку з доходів та військового збору на користь ОСОБА_1 . 
Стягнути з АТ «Державний експортно-імпортний банк» у відшкодування немайнової (моральної) шкоди 350000 грн. 
Визнати протиправними дії Держави України в особі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо винесення не раніше 28 грудня 2017 року ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 22 листопада 2017 року у справі №750/3453/16-ц та цю ухвалу винесену Державою України в особі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ визнати недійсною. 
Визнати протиправними дії Держави Україна в особі Чернігівського апеляційного суду щодо поширення неправдивої інформації про ОСОБА_1 в рішенні суду та постановити рішення щодо поновлення Державою Україна в особі Чернігівського апеляційного суду порушеного права ОСОБА_1 шляхом зобов`язання Державу України в особі Чернігівського апеляційного суду надати відповідь у письмовій формі ОСОБА_1 про підстави поширення про нього недостовірної інформації в публічному правовому акті індивідуальної дії рішенні суду від 24 жовтня 2017 року у справі №750/3453,16-ц та спростувати недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_1 у такий же спосіб, як вона поширена, винесенням ухвали Чернігівського апеляційного суду з власної ініціативи про виправлення допущених описок в рішенні суду від 24 жовтня 2017 року у справі №750/3453,16-ц щодо: порушення з боку ОСОБА_1 прав АТ «Укрексімбанк»; реальності і дійсності укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрексімбанк» Кредитного договору №7607С29 від 24 травня 2007 року; звернення АТ «Укрексімбанк» до суду з вимогою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором №7607С29 від 24 травня 2007 року в національній валюті гривні; надання суду АТ «Укрексімбанк» розрахунку сплати ОСОБА_1 грошових коштів у національній валюті гривні; сплати ОСОБА_1 на користь АТ «Укрексімбанк» грошових коштів у національній валюті гривні; сплати ОСОБА_1 на користь АТ «Укрексімбанк» процентів за користування грошовими коштами в гривні; виникнення у АТ «Укрексімбанк» права нарахування пені ОСОБА_1 відповідно до умов Кредитного договору №7607С29 від 24 травня 2007 року за порушення виконання обов`язку у національній валюті гривні; відкриття ОСОБА_1 гривневого поточного рахунку для сплати ОСОБА_1 заборгованості по кредиту, або іншим шляхом примусити Державу України в особі Чернігівського апеляційного суду поновити порушені права ОСОБА_1 щодо спростування поширеної недостовірної інформації стосовно ОСОБА_1 .
Також позивач просить стягнути з Держави України в особі ДКС України за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб матеріальні витрати в розмірі 780821,17 грн. за вирахуванням відповідних сум податку з доходів та військового збору на користь ОСОБА_1 . 
Стягнути з Держави України в особі ДКС України за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 350000 грн. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 грудня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що суд першої інстанції не дослідив порушення суддями апеляційної та касаційної інстанції в судовому рішенні прав рівності сторін справи №750/3453/16-ц до суду на законодавству України, не дослідив вихід суддів апеляційної тв. касаційної інстанції при перегляді справи №750/3453/16-ц за межі позовних вимог та підстав позову АТ «Укрексімбанк», не дослідив порушення в судових рішенням верховенства права.
Зазначає, що предметом позову в даній справі є матеріальні витрати (збитки) та моральна шкода, завдана йому дискримінаційним судовим рішенням у справі №750/3453/16-ц, яке суперечить верховенству права, а також розповсюдження недостовірної інформації про нього в цьому судовому рішенні, яке суперечить наявним у справі №750/3453/16-ц доказам.
Суд першої інстанції не застосував висновок, викладеній в п. 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року (справа №826/56/18), де зазначено, що позивач не позбавлений можливості звернутися з позовом до Держави про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства, якщо вважає, що діями чи бездіяльністю певних державних органів порушено його майнові або особисті немайнові права.
Зазначає, що його майнові права на грошові кошти в гривні порушені судовою владою при переоцінці правильного рішення суду першої інстанції при розгляді справи №750/3453/16-ц.
Даний спір виник у зв`язку з відсутністю можливості оскарження дискримінаційного судового рішення у встановленому процесуальним законодавством порядку.
На думку апелянта, йому завдані відповідачами матеріальні збитки в національній валюті гривні, згоду на оплату яких він АТ «Укрексімбанк» ніколи не надавав.
Звертає увагу на те, що його вимоги не стосуються скасування рішень апеляційної та касаційної інстанцій у справі №750/3453/16-ц, що здійснюється при перегляді справи у вищих інстанціях, його вимоги стосуються розгляду даної справи про завдані йому матеріальні збитки та моральну шкоду при перегляді законного рішення суду першої інстанції у справі №750/3453/16-ц переоцінкою доказів суддями з незаконним використанням права судді та надання матеріальної вигоди АТ «Укрексімбанк».
При розгляді справи №750/3453/16-ц судді апеляційної та касаційної інстанції умисно змінили за власним розсудом предмет і підставу позову АТ «Укрексімбанк» та предмет його зустрічного позову з метою завдання йому матеріальних збитків в національній валюті гривні на користь банку.
В судовому рішенні суду першої інстанції при розгляді справи №750/3453/16-ц правильно визначені його вимоги, що він просив суд визначити дії позивача АТ «Укрексімбанк» щодо надання кредиту в швейцарських франках у безготівковій формі та визначити рахунок для зарахування кредиту відповідно до умов Кредитного договору №7607С29 від 24 травня 2007 року та приписів законодавства України.
Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2016 року у справі №750/3453/16-ц апеляційну скаргу ПАТ «Укрексімбанк» було задоволено, скасовано на думку апелянта правильне по суті рішення суду першої інстанції та стягнуто з нього заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 256101,52 грн та 8067,19 грн у повернення сплаченого судового збору в гривні.
Це доказ завданих йому збитків судовою владою в сумі 256101,52 грн.
Дані з автоматизованої системи виконавчих проваджень є доказом збільшення цих завданих йому збитків більш ніж на 10% виконавчого збору та виконавчих витрат.
Крім цього, ухвалою ВССУ від 22 листопада 2017 року відхилено його касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2016 року.
Зазначена ухвала ВССУ не містить мотивів порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права, які визначені ним в касаційній скарзі та які суд касаційної інстанції не розглядав та не відхиляв їх розгляд, що є дискримінаційним.
Оскільки суд касаційної інстанції не розглядав жодної підстави його касаційної скарги, не визначив в ухвалі суду мотивів його касаційної скарги, одночасно вважав правильним судове рішення першої інстанції та протилежне судове рішення суду апеляційної інстанції, яким рішення суду першої інстанції скасоване, та оскільки електронна копія ухвали касаційного суду підписана 23 грудня 2017 року, приходить до висновку, що ухвала суду касаційної інстанції була винесена минулою датою після втрачання ВССУ своїх повноважень без фактичного розгляду його касаційної скарги з метою позбавлення його права на касаційне оскарження дискримінаційного судового рішення суду апеляційної інстанції.
Просив суд, скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 грудня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову у повному обсязі.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року, матеріали даної цивільної справи разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 грудня 2021 року було передано до Верховного Суду для визначення підсудності, оскільки одним із відповідачів у справі є Чернігівський апеляційний суд.
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року, підсудність даної справи визначено Київському апеляційному суду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 грудня 2021 року. Надано учасникам справи строк до 01 липня 2022 року, для подачі відзиву у письмовій формі на апеляційну скаргу.
17 червня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від АТ «Державний експортно-імпортний банк України», який обґрунтований тим, що ОСОБА_1 за позовом у справі №750/251/21 фактично ставляться вимоги про перегляд та визнання незаконними рішень та дій судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі №750/3453/16-ц під час розгляду вимог сторін, про стягнення ймовірних витрат, які будуть з нього стягнуті під час примусового виконання законного рішення суду щодо стягнення боргу.
Вимоги скаржника є надуманими та на переконання банку ґрунтуються на помилковому тлумаченні закону.
Так, у квітні 2016 року АТ «Державний експортно-імпортний банк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 24 травня 2007 року №7607С29 в сумі 51169,18 швейцарських франків та пеню в сумі 685523,75 грн., а також 31242,12 грн у відшкодування судових витрат.
У травні 2016 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов, в якому просив визначити дії банку щодо надання кредиту в швейцарських франках у безготівковій формі та рахунок для зарахування кредиту відповідно до умов кредитного договору та приписів законодавства України, а також визнати укладений сторонами договір недійсним.
30 травня 2016 року у справі №750/3453/16-ц рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова, зустрічний позов ОСОБА_1 було задоволено частково та визнано недійсним кредитний договір від 24 травня 2007 року №7607С29, що укладений між АТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_1 .
У задоволенні позовних вимог банку про стягнення боргу було відмовлено.
У подальшому, 24 жовтня 2016 року рішенням апеляційного суду Чернігівської області, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 травня 2016 року було скасовано, позовні вимоги АТ «Укрексімбанк» було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрексімбанк» 74540,60 грн заборгованості по тілу кредиту, 106560,91 грн заборгованості за процентами за користування кредитом та 75000 грн пені за порушення строків погашення процентів та платежів за кредитним договором, а всього 256101,52 грн.
Ухвалою ВССУ; від 22 листопада 2017 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2016 року залишено без змін.
Відтак, ОСОБА_1 скористався своїм правом на оскарження рішення суду апеляційної інстанції, з яким він не погоджувався і його касаційна скарга була розглянута судом касаційної інстанції, що в свою чергу доводить факт забезпечення судами принципів цивільного судочинства у справі №750/3453/16-ц, у тому числі принципу рівності сторін, змагальності, можливості оскаржити рішення суду.
Рішення суду у справі №750/3453/16-ц є обов`язковим до виконання ОСОБА_1 як боржником.
Невиконання рішення суду у добровільному порядку має певні правові наслідки, зокрема банк як стягував має право на звернення до примусового виконання.
Вважає, що позивач фактично висловлює свою незгоду із рішенням суду у справі №750/3453/16-ц, які набрали законної сили та перспективним стягненням з нього коштів виконавчого збору та витрат в межах виконавчого провадження у разі відмови від добровільного ним виконання рішення суду.
Позивач просить суд фактично переглянути рішення суду у справі №750/3453/16-ц та стягнути з відповідачів неіснуючі матеріальні витрати та відшкодувати моральну шкоду, яка на його думку складається із суми боргу, що стягнута за рішенням суду у справі №750/3453/16-ц та можливими витратами, які він буде нести як боржник у разі примусового виконання рішення.
Просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 грудня 2021 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 травня 2016 року у справі №750/3453/16-ц зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано недійсним кредитний договір від 24 травня 2007 року №7607С29, що укладений між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 . 
У задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення боргу відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2016 року у справі №750/3453/16-ц апеляційну скаргу ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 травня 2016 року скасовано. 
Позовні вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 74540 грн. 60 коп. заборгованості по тілу кредиту, 106560 грн. 91 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом та 75000 грн. пені за порушення строків погашення процентів та платежів за кредитним договором, а всього 256101 грн. 52 коп.
Зазначеним рішенням суду, яке набрало законної сили та не скасовано судом касаційної інстанції встановлено, що підписавши у 2007 році договір про надання кредиту, позичальник ОСОБА_1 погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції, яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів банку, а також те, що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, ЗУ «Про захист прав споживачів». 
На протязі тривалого часу ОСОБА_1 сплачував кошти в погашення отриманого кредиту, які зараховувались позивачем на гривневий рахунок. 
ОСОБА_1 отримав у власність квартиру за кредитні кошти банку, яких на час укладення договору купівлі-продажу квартири у ОСОБА_1 не було у достатньому розмірі.
Проте курс іноземної валюти до гривні після укладеного договору почав різко змінюватися і ОСОБА_1 неодноразово звертався до банку з проханням конвертувати швейцарські франки у гривню, про що свідчать копії листів ОСОБА_1 до АТ «Державний експортно-імпортний банк України» та Національного банку України, навпаки, банк направляв на адресу відповідача листи з вимогою сплатити заборгованість, а у випадку не виконання - звернути стягнення на квартиру.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що надавши відповідачу кредитні кошти в національній валюті, відкривши поточний рахунок для зарахування сплачених коштів у національній валюті, але зобов`язавши споживача здійснювати оплату в іноземній валюті, банк здійснював свою діяльність не прозоро, що на думку апеляційного суду дає підстави для вирішення частково заявлених банком вимог і стягнення заборгованості по кредиту саме в національній валюті - гривні. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем фактично ставляться вимоги про перегляд та визнання незаконними рішень апеляційної та касаційної інстанцій, розгляд яких не входить до компетенції суду, що розглядає даний спір, позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права.
Крім цього, позивачем не було надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження завдання йому матеріальної та моральної шкоди.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За нормами статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем фактично ставляться вимоги про перегляд та визнання незаконними рішень апеляційної та касаційної інстанцій, прийнятих за наслідками розгляду справи №750/3453/16-ц.
За приписами ст.ст. 129, 129-1 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Основними засадами судочинства є, зокрема: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та сводоба в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; забезпечення права на апеляційним перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення.
Суд ухвалює рішення іменем України.
Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Окрім цього, у відповідності до ч. 3 ст. 419 ЦПК України, постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Таким чином, законодавець чітко передбачив процедуру оскарження рішення суду, а також обов`язковість виконання рішення суду, яке набрало законної сили.
Відтак, викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 грудня 2021 року слід залишити без змін.
Колегія суддів апеляційного суду також бере до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя.
Так, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти «України», рішення від 10 лютого 2010 року, параграф 58).
Вищезазначене спростовує позицію апелянта щодо обов`язку суду за змістом рішення суду надавати відповідь на кожен довод заявника. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -  
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 26 липня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба