______

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2022 року                                                                                   
м. Чернівці
справа № 726/2166/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого         Одинака О. О.
суддів Кулянди М.І., Литвинюк І.М.
секретар Тодоряк Г.Д.

позивач Акціонерне товариство «Альфа-Банк»
відповідачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 
відповідач за зустрічним позовом Акціонерне товариство «Альфа-Банк»

апеляційна скарга Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 29 квітня 2022 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Асташев С.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2019 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі- АТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом.

Позивач, уточнивши позовні вимоги, просив:

- визнати недійсним договір дарування від 24 липня 2017 року, реєстровий № 1704, виданий (посвідчений) приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., згідно якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме житловий будинок під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 312,00 кв.м., житловою площею 110,70 кв.м.; 

- визнати недійсним договір іпотеки, реєстровий № 2546, виданий 17 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. та який укладений між ОСОБА_2 (іпотекодавець) та ОСОБА_1 (іпотекодержатель), згідно якого було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 312,00 кв.м., житловою площею 110,70 кв.м.; 

- визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер: реєстровий № 461, виданий 7 лютого 2018 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., та який укладений між ОСОБА_2 (іпотекодавець) та ОСОБА_1 (іпотекодержатель), згідно якого було відчужено нерухоме майно, а саме житловий будинок під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 312,00 кв.м., житловою площею 110,70 кв.м.; 

- припинити за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 312,00 кв.м., житловою площею 110,70 кв.м., колонку №1, вигрібну яму №2, огорожу №3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1306550973101); 

- визнати за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 312,00 кв.м., житловою площею 110,70 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1306550973101); 

- визнати об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 312,00 кв.м., житловою площею 110,70 кв.м. предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору №7283 від 17 липня 2007 року.

Позов мотивований тим, що між Акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 1927 від 16 липня 2007 року, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 71 000 доларів США. 

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, 17 липня 2007 року між сторонами було укладено іпотечний договір з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, предметом якого є житловий будинок з належними до нього спорудами за адресою АДРЕСА_1 , на підставі чого було внесено запис до Державного реєстру іпотек за № 7283 та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 7284.
Позивач отримав право вимоги за вказаними договорами на підставі договору відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року та договору відступлення вимоги прав за договорами забезпечення.
19 липня 2017 року ОСОБА_3 зареєстрував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 з одночасним записом про припинення іпотеки у зв`язку із перенесенням до новостворених ОНМ. 
Цього ж дня перенесено запис про право власності на житловий будинок, який перебував в іпотеці, стосовно якого в державних реєстрах все ще були записи про іпотеку та заборону відчуження.
Зазначає, що в період між прийняттям рішення 15 травня 2017 року судом у справі № 726/2196/15-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та його оскарженням і набранням законної сили, державним реєстратором припинено записи про іпотеку і заборону щодо вказаного майна.
В подальшому 24 липня 2017 року ОСОБА_3 уклав договір дарування, згідно якого право власності на предмет іпотеки разом із земельною ділянкою перейшло до ОСОБА_2 
17 жовтня 2017 року ОСОБА_2 уклала договір іпотеки з ОСОБА_1 
7 лютого 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно якого ОСОБА_1 отримав право власності на іпотечне майно.
Тобто вказує, що відбулася зміна власника предмету іпотеки та його адреси за відсутності згоди іпотекодерателя АТ «Альфа-Банк» на таке відчуження та зміну адреси, а також на наступну іпотеку.
Позивач вважав, що договір дарування від 24 липня 2017 року є удаваним, оскільки його було вчинено особами, які є близькими родичами між собою, зокрема ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 ..
Зокрема, про удаваність оспорюваних правочинів також свідчила і та обставина, що майновий поручитель розумів можливість оскарження рішення у справі №726/2196/15-ц за позовом AT «Альфа-Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом про визнання іпотечного договору припиненим, а тому уклав оспорюваний договір дарування саме з метою уникнення виконання в майбутньому можливого рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Про удаваність договору іпотеки від 17 жовтня 2017 року та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 7 лютого 2018 року свідчить і те, що 22 серня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області було відкрито апеляційне провадження у справі №72б/2196/15-ц, а тому значно зросла ймовірність звернення стягнення на предмет іпотеки, а після прийняття у справі постанови від 16 січня 2018 року про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачі уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 7 лютого 2018 року, яким вчергове було перереєстровано право власності на предмет іпотеки на третю особу, що ще більше ускладнювало можливість звернення на нього стягнення.
На думку позивача, наведене свідчить про недобросовісність поведінки сторін оскаржуваних правочинів та про зловживання ними своїми правами на шкоду дійсному кредитору із зареєстрованим пріоритетом вимог на спірне нерухоме майно.
З посиланням на відповідні норми, вважав вчинені правочини удаваними, а поведінку сторін недобросовісною, у зв`язку з чим просив вказані договори визнати недійсними та відновити державну реєстрацію права власності на іпотечне майно.
У грудні 2020 року ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов до АТ «Альфа-Банк», в якому просив визнати іпотечний договір від 17 липня 2007 року, укладений між АК «Промислово-Інвестиційний Банк» та ОСОБА_3 із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, зареєстрований приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б. за №7284, припиненим.

Зустрічний позов мотивував тим, що  судами у справі №726/2196/15-ц встановлений факт законної вимоги банку до майнового поручителя лише виходячи із суми 12% річних, а також про відсутність його права на оскарження умов договору.
Постановою Чернівецького апеляційного суду у справі №714/877/15 визнано кредитний договір від 16 липня 2007 року №1927, укладений між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та ОСОБА_4 в частині пункту 3.4 недійсним.
Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованості за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року в сумі 480 578 гривень 94 копійок змінено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» за договором між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_4 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 грошові кошти в сумі 159 691 гривень 46 копійок, що складаються з кредиту в сумі 139 860 гривень 29 копійок, процентів в сумі 136 88 гривень 25 копійок, пені в сумі 6 142 гривень 92 копійок.
Таким чином, відповідач ОСОБА_3 вважав, що його зобов`язання за іпотечним договором від 17 липня 2007 року у відповідності до висновку є припиненими з 27 травня 2014 року у зв`язку із виконанням забезпеченого іпотекою кредитного зобов`язання.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 29 квітня 2022 року в задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,, ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними та застосування наслідків недійсності відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано іпотечний договір з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 17 липня 2007 року, який укладений між АК «Промислово-Інвестиційний Банк» та ОСОБА_3 , що зареєстрований приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б. за реєстровим №7284, припиненим.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що подальше скасування рішення суду, яке було виконане в період його законної дії не є безумовною підставою для визнання недійсними наслідків його виконання.
Посилання позивача на вимоги статтей 9,12 ЗУ «Про іпотеку», а саме на недійсність правочину про відчуження предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя є необгрунтованими, адже на момент їх вчинення будь-яких записів, якими встановлені у Державному реєстрів речових прав на нерухоме майно обтяження, не було.
Крім того, позивачем не доведено факту недобросовісності дій іпотекодержателя ОСОБА_5 та цесіонарія за договором відступлення права вимоги – відповідача ОСОБА_1 , а посилання позивача лише на факти вчинення нотаріальних дій не доводить наявність умислу всіх сторін договорів на умисне приховання майна.
Разом з тим, судом надано оцінку висновку експерта №26 у справі №714/877/15, та відповідним висновкам Чернівецького апеляційного суду від 8 липня 2021 року на підставі вказаного експертного дослідження, згідно якого станом на 26 серпня 2015 року сума заборгованості за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року з розрахунку 12% річних, що було предметом іпотечного договору від 17 липня 2007 року, за винятком суми сплаченої комісії у розмірі 1%, відсутня, а наявна переплата.
Оскільки основне зобов`язання для майнового поручителя, яке визначено в пункті 1.1. іпотечного договору від 17 липня 2007 року, виходячи із суми кредиту та 12% річних за користування ним, що підтверджено також рішеннями судів у спорах між позивачем та ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , виконано повністю, то суд дійшов висновку, що іпотека є припиненою у зв`язку із повним виконанням основного зобов`язання, за яке ОСОБА_3 поручався.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову про визнання недійсними договору дарування, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, припинення права власності на нерухоме майно, визнання об`єкту нерухомого майна предметом іпотеки та задоволенні зустрічного позову скасувати, первісний позов задовольнити у вказаній частині в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову про визнання недійсними договору дарування, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, припинення права власності на нерухоме майно, визнання об`єкту нерухомого майна предметом іпотеки та задоволенні зустрічного позову з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Суд не мав підстав для задоволення зустрічного позову про припинення договору іпотеки, оскільки наявне рішення суду з тих самих підстав між тими самими сторонами, про той самий предмет, яким в задоволенні такого позову було відмовлено в повному обсязі, при цьому цим же рішеням задоволено позов про звернення стягнення на спірний предмет іпотеки.

Виходячи з вищенаведеного, суд повинен був закрити провадження у справі на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Суд в порушення положень частини 4 статті 82 ЦПК України не врахував преюдиційність рішення суду апеляційної інстанції у справі № 726/2196/15-ц.

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 червня 2007 року предмету іпотеки було присвоєно реєстраційний номер 19292257, який згідно Інформаційної довідки від 17 лютого 2020 року залишився незміннним, незважаючи на зміну адреси предмету іпотеки, що згідно положень статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те, що це є один і той самий об`єкт нерухомого майна, адже такий реєстраційний номер є індивідуальним і не може бути присвоєний іншому об`єкту нерухомого майна.

Позивач вважає, що всі оскаржувані правочини є фіктивними, оскільки їх було вчинено особами, які між собою є близькими родичами.

Дії відповідачів за первісним позовом свідчать про недобросовісність поведінки сторін оскаржуваних правочинів та про зловживання ними своїми правами на шкоду дійсному кредитору із зареєстрованим пріоритетом вимог на спірне майно.

Позивач за первісним позовом на час розгляду справи у суді не має права власності чи іншого речового права на предмет правочину, а тому не може використовувати правовий механізм витребування цього майна з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України.

Отже, позивач, який не є стороною оскаржуваних правочинів, має право лише на оскарження цих правочинів, оскільки є заінтересованою особою.

З метою ефективного захисту інтересів позивача, поряд із задоволенням вимоги про визнання недійними договорів, підлягає задоволенню позовна вимога про припинення права власності за відповідачем ОСОБА_1 , як власника майна у порядку абзацу 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Позивач вважає, що визнання зобов`язання припиненим та визнання припиненим договору є різними, відмінними один від одного способами захисту порушених прав, при цьому позовна вимога про визнання припиненим договору іпотеки є неналежним способом захисту у даному спорі.

Право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором. 

Отже, суд повинен був відмовити в задоволенні зустрічного позову в тому числі і з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші сторони відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій 
Встановлено, що 16 липня 2007 року між Акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №1927, згідно пунктів 2.1-2.4 якого банк надав позичальнику кредит в сумі 71000 доларів США. 

За користування кредитом встановлюваться процентна ставка 12% річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 14 липня 2017 року. 
В забезпечення виконання вищезазначеного кредитного договору, 17 липня 2007 року між Акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком та  ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б. за № 7284, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_2 .
17 грудня 2012 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого позивач набув усі права вимоги по відступленим кредитним договорам, в тому числі і щодо позичальника ОСОБА_4 
17 грудня 2012 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа-Банк», був укладений договір про передачу прав за договорами забезпечення, відповідно до якого позивач набув права звернення стягнення на заставлене майно у відповідності до договорів забезпечення, в тому числі і за іпотечним договом із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя,укладеним 17 липня 2007 року між Акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком та  ОСОБА_3 .
Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 15 травня 2017 року у справі № 726/2196/15-ц задоволено позов ОСОБА_3 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_4 , про визнання договору та зобов`язання за ним припиненим та визнано припиненим іпотечний договір, укладений між ОСОБА_3 та Акціонерним товариством «Промислово-Інвестиційний банк» з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 17 липня 2007 року, зареєстрований приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б. за № 7284, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_3 .
Цим же рішенням відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа: ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору від 18 вересня 2008 року № 1134 про внесення змін до договору кредиту від 16 линя 2007 року № 1927 та визнання недійсним пункту 3.4 договору кредиту від 16 липня 2007 року № 1927. 
На підставі заяви ОСОБА_3 про припинення записів про іпотеку державний реєстратор Товарницька А.А. 20 липня 2017 року внесла відомості до Державного реєстру іпотек та обтяжень ряд записів про припинення іпотеки та заборони відчуження за № 21497988, №21498103, №21498176.
Після зняття записів про обтяження та припинення іпотеки ОСОБА_3 24 липня 2017 року уклав договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького МНО Скінтей Ю.І., згідно якого право власності на спірний житловий будинок разом із земельною ділянкою перейшло до його рідної дочки ОСОБА_2 .
Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року, яка залишена без змін Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 листопада 2018 року, вказане рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 15 травня 2017 року в частині відмови у позові ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання договору іпотеки та зобов`язання за ним припиненими скасовано. Позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково, визначено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, укладеного 16 липня 2007 року між Акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_4 , у розмірі 19 881 долара США 88 центів звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданим виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 8 червня 2007 року на підставі рішення № 392/9 від 23 травня 2007 року, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 червня 2007 року за реєстраційним номером 19292257, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 2 809 070 гривень. У зустрічному позові ОСОБА_3 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання договору іпотеки та зобов`язання за ним припиненими відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Згідно копії договору дарування житлового будинку від 24 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. за реєстровим № 1704, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з належними до нього спорудами під номером АДРЕСА_1 , таким чином право власності перейшло до останньої.
Згідно копії іпотечного договору від 17 жовтня 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. за реєстровим № 2547/3,4, між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений вказаний договір на забезпечення вимог Іпотекодержателя, що випливає з договору позики грошей від 17 жовтня 2017 року в сумі 1 326 900 гривень, що станом на день укладення договору було еквівалентно 50 000 доларів США. Предметом іпотеки за вказаним договором є житловий будинок з належними до нього спорудами та земельна ділянка, які розташовані по АДРЕСА_1 , які належать на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_2 .
Згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 09 лютого 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. за реєстровим № 461, право власності на вищезазначене іпотечне на підставі договору відступлення права вимоги (цесії) набув іпотекодержатель (цесіонарій) ОСОБА_1 , у зв`язку із невиконанням іпотекодавцем ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики грошей.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення в оскаржуваній частині не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.
Судом першої інстанції не враховано, що як позивачем за первісним позовом АТ «Альфа-Банк», так позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 обрано неналежні та неефективні способи захисту їхніх порушених прав.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal v. the United Kingdom" (заява N 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004у справі N 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі N 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі N 310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Щодо способу захисту цивільного права, обраного позивачем за первісним позовом 

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду про відмову в позові АТ «Альфа-Банк» про визнання недійсними договору дарування, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, припинення права власності на нерухоме майно, визнання об`єкту нерухомого майна предметом іпотеки у зв`язку з підстав, які зазначені в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, оскільки позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, просив застосувати неефективний спосіб захисту своїх прав.
Згідно з абзацом третім статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише в разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (частини шоста та сьома статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Отже, за наведених умов забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема, в позасудовому порядку переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 755/6927/18.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.6 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) дійшла висновку, що виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування судового рішення, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Тому у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.
Виходячи з обставин цієї справи, якщо позивач вважає себе іпотекодержателем та вважає, що його право порушене, належним способом захисту буде звернення до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя.
У справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку аргументам апеляційної скарги банку по суті даного спору в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договору дарування, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, припинення права власності на нерухоме майно, визнання об`єкту нерухомого майна предметом іпотеки.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постановах від 3 листопада 2021 року у справі  № 755/6927/18, від 20 жовтня 2021 року у справі  № 495/5713/15-ц, від 26 квітня 2022 року у справі № 521/16558/18.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що  вимоги АТ «Альфа-Банк» не підлягають задоволенню, оскільки позивачем обрано неефективний спосіб захисту.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні первісного позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, припинення права власності на нерухоме майно, визнання об`єкту нерухомого майна предметом іпотеки, але помилився щодо мотивів такої відмови.

Щодо способу захисту цивільного права, обраного позивачем за зустрічним позовом 

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про можливість задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання іпотечного договору припиненим, не врахувавши при цьому, що позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, просив застосувати неефективний спосіб захисту своїх прав.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.
За положеннями частини першої статті 593 ЦК України припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується.
Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.
Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.
Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12 – 15, 20 ЦК України), слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.
Таким чином, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором.
Вказаний правовий висновок висловили Верховний Суд України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14 та Верховний Суд у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів робить висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову про визнання недійсними договору дарування, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, припинення права власності на нерухоме майно, визнання об`єкту нерухомого майна предметом іпотеки та в частині задоволення зустрічного позову ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  про визнання недійсними договору дарування, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, припинення права власності на нерухоме майно, визнання об`єкту нерухомого майна предметом іпотеки слід змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до АТ «Альфа-Банк» про визнання іпотечного договору припиненим слід скасувати та у задоволенні вказаного зустрічного  позову відмовити.
Щодо судових витрат
Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Отже, судовий збір за подання до суду апеляційної скарги складає 30 282 гривень 17 копійок ((19 347,31+840,80)х150%=30 282,17).
З меморіальних ордерів №1137361983 від 3 червня 2022 року та №1216926925 від 20 липня 2022 року вбачається, що АТ «Альфа-Банк» сплатило за подання до суду апеляційної скарги судовий збір на загальну суму 17 239 гривень 20 копійок, з яких 1261 гривня 20 копійок – це кошти, сплачені апелянтом за подання апеляційної скарги в частині оскарження зустрічного позову.
Враховуючи висновок апеляційного суду про задоволення апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» в частині оскарження зустрічного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_3 до АТ «Альфа-Банк» про визнання іпотечного договору припиненим, колегія суддів вважає, що з  ОСОБА_3 на користь АТ «Альфа-Банк»  слід стягнути витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1261 гривня 20 копійок.
Керуючись ст.ст.367,368,374,376,381,382ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 29 квітня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  про визнання недійсними договору дарування, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, припинення права власності на нерухоме майно, визнання об`єкту нерухомого майна предметом іпотеки, виклавши її в редакції цієї постанови.
Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 29 квітня 2022 року в частині задоволення зустрічного позову  ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання іпотечного договору припиненим скасувати.
У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання іпотечного договору припиненим відмовити.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» 1261 (одну тисячу двісті шістдесят одну) гривню 20 копійок в рахунок відшкодування судових витрат за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 23 серпня 2022 року.

Головуючий                                                         О.О. Одинак 

Судді:                                                                  М.І. Кулянда

                                        І.М. Литвинюк