ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 682/2264/21
Провадження № 22-ц/4820/402/22

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,
секретаря: Чебан О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Острозька обласна психіатрична лікарня» Рівненської обласної ради на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2021 року (суддя Зеленська В.І.) за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Острозька обласна психіатрична лікарня» Рівненської обласної ради про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні,
в с т а н о в и в :
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Острозька обласна психіатрична лікарня» Рівненської обласної ради (далі - КП «Острозька обласна психіатрична лікарня») про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що тривалий час працювала медичною сестрою в КП «Острозька обласна психіатрична лікарня». 02 серпня 2021 року наказом директора підприємства позивачка звільнена із займаної посади згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. На інше місце роботи вона не працевлаштовувалась, підприємницькою діяльністю не займалась.
Наказом про звільнення від 02.08.2021 передбачено виплату ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку - 8 календарних днів. 
Однак, у встановлений статями 116, 117 КЗпП України строк відповідач не провів повний розрахунок з ОСОБА_1 . Розрахунок з позивачкою було проведено відповідачем лише 02.09.2021. 
Строк затримки відповідачем розрахунку по заробітній платі з часу звільнення - з 03.08.2021 по 02.09.2021 становить один місяць. Середньомісячний заробіток ОСОБА_1 становить 5780,25 грн. 
Посилаючись на зазначене, позивач просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 5780,25 грн., та витрати на правову допомогу.
Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з КП «Острозька обласна психіатрична лікарня» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 5780 грн. 25 коп. та 2625 грн. витрат на правничу допомогу.
Стягнуто з КП «Острозька обласна психіатрична лікарня» на користь держави 908 грн. 00 коп. судового збору.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 5780 грн. 25 коп.
Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги є законними і підставними. Позивачка надала згоду на виплату належних їй від роботодаця сум шляхом перерахування їх на банківський рахунок у Приватбанку, відтак, у відповідача не було перешкод здійснити повний розрахунок із звільненим працівником ОСОБА_1 у день її звільнення 03.08.2021, хоча вона в цей день не працювала.
В апеляційній скарзі КП «Острозька обласна психіатрична лікарня», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, змінити розподіл судових витрат.
В обґрунтування скарги зазначено, що підприємством не допущено порушення строків виплати розрахункових коштів при звільненні ОСОБА_1 , так як остання, у день звільнення не працювала та до дня розрахунку, а саме 02 вересня 2021 року будь-яких вимог про проведення розрахунку вона не подавала взагалі. На виконання положень ст. 116 КЗпП України підприємством у переддень проведення з ОСОБА_1 розрахунку, тобто 01.09.2021, а також безпосередньо після звернення останньої до підприємства із заявою про надання довідки про доходи, 28.09.2021 були скеровані відповідні листи із зазначенням розміру коштів, які підлягали виплаті ОСОБА_1 після її звільнення простою кореспонденцією. 
Тому, на думку апелянта, підприємством у повному обсязі дотримано вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 та проведенні з нею розрахунку. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2021 року - без змін як законне.
Вважає, що в апеляційній скарзі не наведено достатніх підстав для скасування судового рішення. Відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що причиною порушення строків виплати розрахунку при звільненні була її відсутність на робочому місці. Разом з тим, 02.09.2021 відповідач самостійно та без вимоги позивача виконав обов`язок щодо виплати при звільненні належних сум. Будь-яких листів від відповідача із зазначення коштів, які підлягають виплаті при звільненні, вона не отримувала. Крім того, як було встановлено судом першої інстанції, причиною несвоєчасного розрахунку, за поясненням відповідача, була відсутність фінансування на такі виплати.
В судове засідання представник апелянта не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки. Надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки. 
Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала у КП «Острозька обласна психіатрична лікарня» та займала посаду сестра медична стаціонару відділення № 2.
З листа КП «Острозька обласна психіатрична лікарня» РОР від 01.12.2021 № 658, вбачається, що відповідно до вимог п. 1 постанови КМУ №318 від 22.04.2005 та на підставі заяви ОСОБА_1 заробітна плата останній виплачувалась шляхом зарахування коштів на картковий банківський рахунок у Приватбанку.
Наказом № 236 від 02.08.2021 по КП «Острозька обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_1 звільнено з роботи за угодою двох сторін 03.08.2021 згідно з п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України та зазначено про виплату компенсації за невикористану відпустку - 8 календарних днів (а. с. 10).
З виписки по картці/рахунку, належного ОСОБА_1 у Приватбанку, вбачається, що відповідач 02 вересня 2021 року перерахував на рахунок ОСОБА_1 кошти, належні позивачці при звільненні, в тому числі заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 13748,43 грн. (а. с. 12). 
Як вбачається із матеріалів справи, та проти чого не заперечував представник відповідача, позивачка зверталася до адміністрації лікарні з вимогою про видачу довідки про доходи 28.09.2021.
З довідки про доходи ОСОБА_1 у КП «Острозька обласна психіатрична лікарня», вбачається, що така довідка була видана їй 28.09.2021 (а. с. 11).
Так, відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цивільним кодексом, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника, або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Зважаючи на зазначене, оскільки виплата заробітної плати ОСОБА_1 проводилась підприємством за заявою позивачки на її банківський рахунок, тобто підприємству був відомий банківський рахунок позивачки, і її фізична присутність за таких обставин не була необхідна, будь-яких перешкод у підприємства для виплати розрахункових коштів у день звільнення не вбачається.
Суд першої інстанції вірно встановив, що розрахунок з позивачем проведено в порушення вимог статті 116 КЗпП України, що не спростовано відповідачем, а тому дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування статті 117 КЗпП України.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із судовим рішенням та стосуються переоцінки доказів та власним тлумаченням норм матеріального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).
Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Острозька обласна психіатрична лікарня» Рівненської обласної ради залишити без задоволення.
Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 травня 2022 року.

Судді                                                                           Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк