КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №761/6749/2020                                                                           Головуючий у І інстанції - Таран Н.Г.
апеляційне провадження №22-ц/824/7792/2022                                   Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
02 серпня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року   
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Васильківська районна державна адміністрація Київської області, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, - 
 
встановив:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої вимоги тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідно до свідоцтва про народження від 21 червня 2002 року його батьком є ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_1 
12 жовтня 2012 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано.
З червня 2016 року позивач проживав без реєстрації місця проживання з батьком ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 . 
Дана обставина підтверджується Актом про проживання від 17 лютого 2017 року та Довідкою №343 від 18 вересня 2017 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача ОСОБА_3 помер. 
На час звернення до суду із позовом, позивача утримує бабуся (мати батька) ОСОБА_4 та тітка (сестра батька) ОСОБА_5 , а мати знехтувала своїми батьківськими обов`язками, не турбується про фізичний і духовний розвиток, сина (позивача), не цікавиться здоров`ям, не бере участі у його вихованні та утриманні.
Мати (відповідач) зареєстрована в АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 . 
Позивач разом з бабусею проживає в будинку АДРЕСА_1 . 
Відповідач сина (позивача) не відвідує, не приїжджає провідати, навіть не телефонує.
Позивач вважає, що з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів позивача, відповідача доцільно позбавити батьківських прав.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року, Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 відносно її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідно до листа Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації №10223-10223/С-1727-1244 від 30 листопада 2021 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не звертався із заявами до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації з приводу невиконання матір`ю, ОСОБА_1 батьківських обов`язків по відношенню до нього.
Відповідно до листа Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві №78-зі/125/49-2021 від 22 листопада 2021 року, ОСОБА_1 до відповідальності за ухилення від виконання передбачених законодавством України обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не притягувалась.
Також, ОСОБА_1 до відповідальності за злісне невиконання батьками, опікунами чи піклувальниками встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною або особою, щодо якої встановлена опіка чи піклування, що спричинило тяжкі наслідки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не притягувалась.
Відповідно до листа Головного управління Національної поліції у м. Києві №С-973/125/19/11-2021 від 13 грудня 2021 року, відомості щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 відсутні.
Згідно листа Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» №1233 від 22 листопада 2021 року, за обліковими даними, ОСОБА_1 під наркологічним наглядом в КНП «Київська міська наркологічна лікарня «Соціотерапія» не перебувала та не перебуває.
Апелянт зазначає також, що жодних належних та допустимих доказів про нехтування ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків до досягнення повноліття позивачем не надано.
Посилається на те, що вона намагається спілкуватись з позивачем як до досягнення ним повноліття так і після.
Всі її намагання виконувати батьківські обов`язки ОСОБА_2 сприймає критично.
Звертає також увагу на те, що Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було видано довідку-розрахунок заборгованості по сплаті аліментів за період з 20 січня 2017 року по 31 січня 2018 року.
Відповідно до наведеної довідки в жовтні 2018 року суму коштів в розмірі 3397,40 грн ОСОБА_1 було сплачено в рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів.
Вважає, що судом першої інстанції не повною мірою було проаналізовано усіх обставин справи під час судового розгляду, неодноразово допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
Просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.  
Свої письмові пояснення щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 , зазначивши, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року (справа №761/2705/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів), яке набрало законної сили було встановлено, що з червня 2016 року дитина проживає з позивачем, а відповідачка офіційно працевлаштована, має регулярний дохід та ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання дитини.
Цим же рішенням, суд ухвалив призначити аліменти на утримання ОСОБА_2 , які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача у розмірі ј частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову, а саме з 20 січня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до інформації про виконавче провадження станом на 12 червня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів становить 140501,64 грн.
На підставі даної заборгованості представником позивача було подано позов про стягнення заборгованості та пені по аліментам від 19 травня 2021 року.
Відповідно до листа Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 05 березня 2019 року №40-С-57 зазначено, що служба у справах дітей розглянула звернення ОСОБА_2 від 07 лютого 2019 року щодо невиконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків, була запрошена до співбесіди, але в подальшому не з`явилась, та не відповідає на телефонні дзвінки.
Відповідно до довідки старшого інспектора Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, останній повідомив, що 11 квітня 2019 року від ОСОБА_2 надійшла заява щодо неналежного виконання його матір`ю ОСОБА_1 батьківських обов`язків.
Відповідно до характеристики Київського вищого професійного училища будівництва і дизайну №52 від 29 серпня 2019 року, протягом навчання в зазначену навчальному закладі ОСОБА_1 не цікавилась навчанням сина, батьківські збори не відвідувала, не спілкувалась з класним керівником та майстром виробничого навчання. В навчальному житті сина, ОСОБА_2 , участі не брала.
Всі дані звернення позивача стали наслідком того, що навіть вже після смерті батька позивача ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати все одно не проявляла жодного інтересу до дитини.
Вихованням позивача після смерті батька опікувалась літня бабуся (мати батька) та тітка (сестра померлого).
ОСОБА_1 самоусунулась від виховання дитини в червні 2016 року та займалась влаштуванням власного приватного життя.
Просив, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, щоПозивач ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідно до свідоцтва про народження від 21 червня 2002 року його батьком є ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_1 
12 жовтня 2012 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано.
З червня 2016 року позивач проживав без реєстрації місця проживання з батьком ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 . 
Дана обставина підтверджується Актом про проживання від 17 лютого 2017 року та Довідкою №343 від 18 вересня 2017 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача ОСОБА_3 помер. 
На час розгляду справи судом першої інстанції, позивача утримує бабуся (мати батька) ОСОБА_4 та тітка (сестра батька) ОСОБА_5 , а мати знехтувала своїми батьківськими обов`язками, не турбується про фізичний і духовний розвиток, сина (позивача), не цікавиться здоров`ям, не бере участі у його вихованні та утриманні.
Мати (відповідач) зареєстрована в АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 . 
Позивач разом з бабусею проживає в будинку АДРЕСА_1 . 
Відповідач не відвідує сина (позивача), не приїжджає провідати, навіть не телефонує.
В характеристиці від 29 серпня 2019 року, виданої Київським вищим професійним училищем будівництва та дизайну, зазначено, що протягом навчання в вузі мати ОСОБА_1 не цікавилася навчанням сина, батьківські збори не відвідувала, не спілкувалась з класним керівником та майстром виробничого навчання. 
В навчальному житті сина ОСОБА_2 , участі не брала.
06 липня 2017 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва був задоволений позов батька позивача до ОСОБА_1 яким його було звільнено від сплати аліментів та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_2 , починаючи з 20 січня 2017 року і до досягнення сином повноліття, до 12 червня 2020 року.
Відділом державної виконавчої служби Шевченківського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві було відкрито ВП №54920288. 
З часу відкриття ВП з 23 жовтня 2017 року по даний час ОСОБА_1 взагалі не сплачувала аліменти.
Відповідач не проявляє до позивача батьківської турботи, не цікавиться та не відвідує позивача, не турбується його фізичним і духовним розвитком, не надає матеріальної допомоги. 
Відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків.
29 січня 2019 року позивач звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області з заявою, в якій просив надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
08 травня 2019 року відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини при Васильківській районній державній адміністрації Київської області, за результатом якого Комісією не рекомендовано надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалюючи рішення про задоволення позову та позбавляючи ОСОБА_1 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд першої інстанції виходив з того, що всупереч закону та моральним засадам суспільства, ОСОБА_1 не виконує обов`язків, покладених на неї законом, належним чином не піклувалася про дитину, не спілкувалася з ним до досягнення повноліття, не проявляла до нього материнської турботи, не цікавилася його долею, не відвідувала, не турбувалася про фізичний та духовний розвиток, не надавала матеріальної допомоги на виховання, тобто в цілому ігнорувала факт споріднення з дитиною.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Згідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. 
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. 
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. 
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до ст.165 СК України, право звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інших заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.   
У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Відповідно до ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним  середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Крім цього, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.
В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. 
Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. 
Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). 
Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. 
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. 
При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).
ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. 
Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Інтерес дитини складається з двох аспектів. 
З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. 
Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. 
З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно частин 1-4 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. 
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 
Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. 
Батьки зобов`язані поважати дитину.
За приписами ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. 
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. 
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).
Відповідно до ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Згідно із ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини.
Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Окрім цього, системний аналіз норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. 
Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. 
Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» зазначається «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. 
Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».
Держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).
Водночас згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. 
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.
Колегія суддів вважає, що саме по собі заперечення відповідачем факту позбавлення батьківських прав не достатньо для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову.
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд першої інстанції всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно дослідив наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, а також врахував те, що неповнолітній сам звернувся до суду за захистом своїх прав, під час провадження у справі досяг повноліття, врахував правові наслідки позбавлення батьківських прав та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.
З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з  дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року, та у зв`язку із залишенням судового рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.
 Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 04 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                        К.П. Приходько

Судді                                                                           С.О. Журба 

                                                                                              Т.О. Писана