ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

18 лютого 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/9209/19
Головуючий у першій інстанції – Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/166/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Мамонової О.Є.,
суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,
із секретарями: Патук А.А.,  Шкарупою Ю.В.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», державний реєстратор Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананко Костянтин Вікторович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2019 року (ухвалене о 14:28, повний текст рішення складено 16 грудня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананка Костянтина Вікторовича про скасування рішення державного реєстратора, -
                                     
                                       У С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк», державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананка К.В. (далі - державний реєстратор), в якому, уточнивши позовні вимоги, просила:
- скасувати запис державного реєстратора в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису 32097659 від 19.06.2019) про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Альфа-Банк» двокімнатної квартири, загальною площею 52,1 кв. м  за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта  нерухомого майна 1857032074101, номер об`єкту в РПВН: 22014922;
- поновити право власності ОСОБА_1 шляхом поновлення запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , підставі договору іпотеки від 19.03.2008, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В. за реєстровим  №2845.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 19 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір №2402/0308/71-028, відповідно до якого вона отримала кредит у розмірі 50000,00 доларів США, строком до 18 березня 2038 року під 11,9 % річних.
На забезпечення виконання кредитних зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» 19 березня 2008 року укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира за адресою:  АДРЕСА_1 (далі по тексту – Іпотечний договір).
25 травня 2012 року ВАТ «Сведбанк» право вимоги за зазначеним кредитним договором відступило ПАТ «Дельта Банк», а останнє у свою чергу 15 червня 2012 року відступило право вимоги за цим договором ПАТ «Альфа-Банк».
21 червня 2019 року державним реєстратором прийнято рішення за реєстраційним номером 47459512 про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ «Альфа-Банк».
Позивачка вважає вказану реєстрацію незаконною, оскільки:
-  її здійснено без надання державному реєстратору оригіналу іпотечного договору;
- підставою здійснення цієї реєстрації є Договір про задоволення вимог іпотекодержателя у вигляді застереження в іпотечному договорі, який укладено шляхом застереження, однак ніякого договору між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 не було укладено;
- у пункті 12 договору іпотеки зазначено, що задоволення вимог іпотекодержателя можливе одним з таких способів: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що укладений у вигляді застереження в цьому іпотечному договорі. Проте АТ «Альфа-Банк» протиправно використано одночасно всі три способи задоволення своїх вимог;
- розмір заборгованості ОСОБА_1 , на погашення якої здійснено оспорювану реєстрацію, встановити неможливо.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2019 року позов ОСОБА_1   задоволено.
Скасовано запис державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананка К.В. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису 32097659 від 19 червня 2019 року) про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Альфа-Банк» на квартиру загальною площею 52,1 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1857032074101, номер об`єкту в РПВН 22014922.
Поновлено право власності ОСОБА_1 шляхом поновлення запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1   на двокімнатну квартиру, розташовану по АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 19 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О. В. за реєстровим № 2845.  
Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 1 536,80 грн судового збору.

В апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» (далі по тексту – Банк) просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до такого, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про необхідність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя між ОСОБА_1 і Банком. Сторони, укладаючи Іпотечний договір, одночасно уклали договір про задоволення вимог Іпотекодержателя у формі іпотечного застереження в Іпотечному договорі, що повністю відповідає вимогам законодавства, в тому числі вимогам ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку».
Банк указує, що суд першої інстанції не врахував, що всі вжиті АТ «Альфа-Банк» заходи щодо погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, зобов`язання за яким забезпечено іпотекою, є законними та спрямовані виключно на задоволення грошових вимог, оскільки заборгованість так і не погашена, а вимоги залишились незадоволеними.
Посилається на те, що висновок суду першої інстанції про неподання АТ «Альфа-Банк» державному реєстратору оригіналу Іпотечного договору не підтверджений належними та допустимими доказами та ґрунтується на припущеннях. 
Заявник указує, що закон та умови Іпотечного договору пов`язують право Іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки не із визначенням судом розміру кредитної заборгованості, а із фактами порушення боржником умов кредитного та Іпотечного договору, а тому висновок суду про те, що у разі невстановлення розміру кредитної заборгованості ОСОБА_1 у Іпотекодержателя не виникає права на врегулювання питання про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до п. 12 Іпотечного договору не ґрунтується на нормах законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 -адвокат Прокоф`єв Б.І. вказує, що судом першої інстанції справу розглянуто повно, об`єктивно, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Сторона позивача зазначає, що за умовами Іпотечного договору досягнуто згоди про можливість врегулювання  питання про задоволення вимог іпотекодержателя лише одним із передбачених ним способів, або за рішенням суду, або у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення відповідного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Однак відповідач використав не один, а всі три способи врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, чим порушив взаємну домовленість. 
Указує, що відсутність належним чином укладеного між сторонами Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, ненадання такого Договору державному реєстратору підтверджує незаконність оскаржуваної державної реєстрації.
Наголошує, що невстановлена судами першої та другої інстанцій основна заборгованість за кредитним договором №2402/0308/71-028 від 19.03.2008 не дає право іпотеко держателю відповідно до п. 12 Іпотечного договору врегулювати питання про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «Альфа-Банк» -адвоката Воронцової М.В., яка просила задовольнити апеляційну скаргу, позивачки ОСОБА_1 та її представника – адвоката Прокоф`єва Б.І., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та доводи відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду – скасуванню з ухваленням нового рішення.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що:
- між позивачкою та ПАТ «Альфа-Банк» не укладався договір про задоволення вимог іпотеко держателя у спосіб, визначений пунктом 12.3 Іпотечного договору від 19 березня 208 року, а отже оригінал такого договору не надавався реєстратору;
- до вчинення реєстратором оспорюваного запису АТ «Альфа-Банк» двічі реалізовано належне йому право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме шляхом звернення до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса;
- АТ «Альфа-Банк» не надало реєстратору оригінал Іпотечного договору, що є порушенням пункту 7 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 1127 від 25 липня 2015 року;
-  оскільки не визначено розміру заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028, зобов`язання за яким забезпечено іпотечним договором, то АТ «Альфа-Банк» не мало права звертати стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.
Однак повністю погодитись з такими висновками районного суду не може апеляційний суд, зважаючи на наступне.

Судом у справі встановлено, що 19 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 2402/0308/71-028, відповідно до якого позивачка отримала кредит у розмірі 50 000,00 доларів США строком до 18 березня 2038 року під 11,9 % річних (а.с. 21-23 т. 1).
19 березня 2008 року для забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 (а.с. 24-25 т. 1).
Відповідно до пункту 12.3. Іпотечного договору задоволення вимог іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене згідно з відповідним договором шляхом вчинення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що викладене у підпунктах 12.3.1 і 12.3.2 пункту 12.3. У цих підпунктах зазначено, що задоволення таких вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до цієї статті у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в пункті 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом вчинення цього застереження, є підставою для реєстрації права іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за ціною, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта; якщо розмір заборгованості іпотекодавця за основним зобов`язанням менший за вартість, вказану у висновку експерта, то іпотекодержатель перераховує різницю на поточний рахунок іпотекодавця. Сторони договору, розуміючи зміст статті 37 Закону України «Про іпотеку», свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту пункту 12.3 договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем у судовому порядку.
25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») відступлено право вимоги за кредитним договором № 2402/0308/71-028 - ПАТ «Дельта Банк». У свою чергу ПАТ «Дельта Банк» 15 червня 2012 року право вимоги за цим же кредитним договором відступило ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк».
Ці обставини встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 червня 2016 року, що залишене без змін ухвалами апеляційного суду Чернігівської області від 26 липня 2016 року та від 17 жовтня 2016 року і постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, у справі № 750/2336/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа-Банк», ТОВ «Кредитні ініціативи», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О. В. про захист прав споживача, визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту та іпотечного договору, за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа-Банк», ТОВ «Кредитні ініціативи», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О. В., ПАТ «Омега Банк» про захист прав споживача та визнання договорів поруки припиненими і за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості (а. с. 194-200, 201-205, 206-214, 215-230 т. 1).
Вищезгаданими судовими рішеннями у справі № 750/2336/15-ц у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028 відмовлено з підстав недоведення ПАТ «Альфа-Банк» розміру кредитної заборгованості останніх перед банком (а.с. 198 т.1).
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 січня 2019 року, у справі № 750/2369/17 за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки -  спірну квартиру, у задоволенні позовних ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено з мотивів неможливості встановити суму заборгованості за кредитним договором, на забезпечення якого спірну квартиру було передано в іпотеку, що в свою чергу унеможливило встановити рівень відповідальності відповідачки перед позивачем за основним зобов`язанням (а. с. 33-35 т. 2).
05 лютого 2019 року АТ «Альфа-Банк» направило позивачці повідомлення від 01 лютого 2019 року № 10772-102-б/б про те, що Банк є правонаступником ВАТ «Сведбанк» за кредитним договором № 2402/0308/71-028, а також про необхідність сплати ОСОБА_1 протягом 30-денного строку боргу за вказаним договором, розмір якого на 01 грудня 2018 року становить 71 932,83 долари США, що відповідно до курсу НБУ на 01 грудня 2018 року становить 2 042 240,09 грн. У повідомленні також зазначається, що у випадку незадоволення зазначеної вимоги АТ «Альфа-Банк» в порядку, передбаченому статями 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», має право звернути стягнення на предмет іпотеки (а. с. 61-63 т. 1). Докази отримання такого повідомлення ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 вересня 2019 року, залишеного без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, у справі № 750/8452/19 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, позовні вимоги задоволено; визнано виконавчий напис №4087, вчинений 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 2402/0308/71-028 від 19 березня 2008 року за період з 01 листопада 2014 року по 29 грудня 2016 року у загальній сумі 47 685,05 доларів США, таким, що не підлягає виконанню (а. с. 231-236, 237-245 т. 1). 
19 червня 2019 року представник АТ «Альфа-Банк» звернувся до державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананка К.В. із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 89-90 т. 1). 
21 червня 2019 року державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананком К. В. прийнято рішення за реєстраційним № 47459512 про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-Банк» та зроблено запис № 32097659 про право власності АТ «Альфа-Банк» на спірну квартиру (а. с.  93 т. 1). 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру зареєстроване за АТ «Альфа-Банк» на підставі рішення державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананка К. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 червня 2019 року (а. с. 8-10).
Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована та постійно з 2008 року мешкає у спірній квартирі разом з двома малолітніми дітьми, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто використовує її як місце свого постійного проживання. 

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд при ухваленні рішення.

Щодо відсутності укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» договору про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон № 898-IV) визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Із Іпотечного договору, укладеного 19 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», зокрема п.п. 12.3 та 12.3.1 вбачається, що згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, якевикладене в п. 12.3.1 та 12.3.2 цього договору: задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпоткодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 ЗУ "Про іпотеку". Відповідно до статті 37 ЗУ "Про іпотеку" у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. 
Оскільки укладений сторонами Іпотечний договір містить іпотечне застереження, яке викладено в п. 12.3.1, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на момент проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру як на предмет іпотеки в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, у державного реєстратора був відсутній договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між іпотекодавцем та іпотекодержателем.
Нова редакція статей 36, 37 Закону №№ 898-IV «Про іпотеку», не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотеко держателя, а лише уточнює їх.
Посилання ОСОБА_1 на те, що державний реєстратор повинен був відмовити у проведенні державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за Банком, оскільки між нею та ПАТ «Альфа-Банк» не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя є помилковими, зважаючи на викладене, а також на те, що ПАТ «Альфа-Банк» є правонаступником ВАТ «Сведбанк» у відповідних правовідносинах.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Оскільки укладений між сторонами договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, враховуючи свободу договору (положення статті 627 ЦК України), укладення окремого відповідного договору для звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у даному випадку не вимагається. Такий висновок також узгоджується із положеннями статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки).

Щодо порядку вчинення реєстраційної дії державним реєстратором.

Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку», і за відсутності в договорі відповідних умов необхідно виходити з такого.
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною другою статті 18 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.
Відповідно до пункту 61 Порядку (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
- копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
- документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
- заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Згідно з умовами Іпотечного договору, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або зобов`язань, передбачених цим Договором, у не менш ніж тридцятиденний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет Іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно до умов цього Договору  (п. 11 абз. 2).
Позивачкою заперечувався факт отримання повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки.
23 червня 2020 року Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 645/1979/15-ц вказала, що положення ч. 1, 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» є імперативними. Відповідно до них, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.
Велика Палата також зазначила, що наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.
Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові 18 лютого 2021 року у справі №753/11458/19 виклав правовий висновок - повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.
Як вбачається з матеріалів справи 05 лютого 2019 року ПАТ «Альфа-Банк» направило повідомлення на дві адреси ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_1 ) від 01 лютого 2019 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (а.с. 61 т.1).
На підтвердження направлення вказаних повідомлень надано суду копії реєстру поштових відправлень, фіскального чеку та описів вкладення (а.с. 62,63, т. 1).
Проте, відповідачем не надано доказів належного здійснення повідомлення, оскільки не надано суду, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення або іншого доказу, що підтверджувало отримання вказаного повідомлення або доказів ухилення від отримання такої вимоги, що свідчить про порушення вимог закону щодо належного повідомлення іпотекодавця.
Як убачається з реєстраційної справи, копія якої надана державним реєстратором Ананком К.В., остання не містить доказів отримання ОСОБА_1 копії письмової вимоги про усунення порушень (повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки) (а.с. 88-98 т.1); більше того, доказів направлення вказаної вимоги позивачці матеріали реєстраційної справи також не містять.
Ненадання іпотекодержателем належного підтвердження виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі й шляхом набуття права власності, зокрема при вчиненні реєстраційних дій було відсутнє зворотне поштове повідомлення у матеріалах реєстраційної справи на об`єкт нерухомості.
За відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на квартиру, така реєстрація вважається проведеною з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідній редакції.
Такі ж висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).
Таким чином, державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананком К.В. державна реєстрація права власності на спірну квартиру проведена без дотримання вимог законодавства.
При цьому, в ході апеляційного перегляду не знайшли підтвердження посилання позивачки на те, що реєстрацію права власності на спірну квартиру здійснено за відсутності оригіналу Іпотечного договору, чим порушено п. 7 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки в матеріалах реєстраційної справи (а.с. 94-95) наявний оригінал іпотечного договору від 19 березня 2008 року, який прошитий та скріплений печаткою приватного нотаріусу Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В. 

Щодо заборгованості ОСОБА_1 перед Банком за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028.

Способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлені сторонами в іпотечному договорі, не є взаємовиключними за умови відсутності спору щодо наявності боргу і його розміру (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18).
Підставою звернення до державного реєстратора із заявою про вчинення реєстраційних дій шляхом набуття права власності на іпотечне майно, Банком було зазначено існування заборгованості за кредитним договором у розмірі 71932,83 доларів США, що еквівалентно 2 042 240,09 грн.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2016 року у справі № 750/2336/15-ц у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028 відмовлено, оскільки ПАТ «Альфа-Банк» не довів та не надав достатніх доказів існування дійсної заборгованості (а.с. 194-200, т.1).
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, у справі № 750/8452/19, визнано виконавчий напис № 4087, вчинений 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 2402/0308/71-028 від 19 березня 2008 року за період з 01 листопада 2014 року по 29 грудня 2016 року у загальній сумі 47 685,05 доларів США, таким, що не підлягає виконанню, оскільки на момент вчинення виконавчого напису існував спір щодо визначення суми кредиту, а також спори щодо недійсності положень Кредитного договору та неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки внаслідок неможливості визначення суми заборгованості за вищевказаним кредитним договором (а. с. 231-236, 237-245 т. 1).
Установивши, що на момент проведення державної реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк» між сторонами основного зобов`язання не було вирішено у судовому порядку спір щодо існування кредитної заборгованості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у АТ «Альфа-Банк» були відсутні підстави для державної реєстрації права власності на спірну квартиру у позасудовий спосіб.
Таким чином, на момент надсилання повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, Банку було відомо про наявність невирішеного спору щодо підстав стягнення заборгованості за кредитним договором, що свідчить про спірність кредитної заборгованості.
Ураховуючи викладене, на час прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора між сторонами кредитного договору існував спір щодо наявності кредитної заборгованості, а тому банк не міг вчинити звернення стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб і набувати права власності на спірнее майно, а державний реєстратор Ананко К.В. не мав підстав для вчинення оспорюваної реєстраційної дії.

Щодо поширення на спірні правовідносини ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
2) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв. м для квартири та 250,00 кв. м для житлового будинку.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Такі висновки щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20).
З кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», який було забезпечено Іпотечним договором від 19 березня 2008 року, вбачається, що він наданий на споживчі цілі (а.с 21-23 т. 1).
Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно загальна площа спірної квартири складає 52,1 кв. м (а.с. 8-10 т. 1).
З прийняттям державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-Банк», фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на те, що спірна квартира підпадає під дію цього Закону, оскільки виступає предметом іпотеки за кредитом в іноземній валюті, та використовується як місце постійного проживання позичальника, її малолітніх дітей, та не перевищує 140 кв. м. 
У зв`язку з викладеним рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-Банк» суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Щодо обраного позивачкою способу захисту порушеного права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.1-2 ст.5 ЦПК України).
Як убачається із матеріалів справи, 27 квітня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції заяву, в якій, посилаючись на зміни в правовому регулюванні спірних правовідносин, просила суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Чернігівської районної державної реєстрації Чернігівської області Ананка К.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:  47459512 від 21.06.2019 щодо державної реєстрації права власності, номер запису 32097659 від 19.06.2019, за АТ «Альфа-Банк» на об`єкт в РПВН: 22014922: квартиру, загальною площею 52,1 кв. м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1857032074101.
Тобто, позивачка для реального захисту та відновлення порушених прав обрала ефективний спосіб захисту шляхом скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності на квартиру за відповідачем.
Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. 
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого судового рішення) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
З урахуванням викладеного належним способом захисту у справі, що переглядається, є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Щодо належності суб`єктного складу відповідачів у справі.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 співвідповідачем у справі визначила державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівського району Ананка К.В.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Спір про скасування рішення, запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.
Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до змісту та характеру відносин між сторонами, спір виник з приводу порушення АТ «Альфа-Банк», права власності позивачки на квартиру, внаслідок здійснення державної реєстрації такого права за АТ «Альфа-Банк», а тому належним відповідачем у цій справі має бути особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тобто АТ «Альфа-Банк». Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 569/15704/18 (провадження № 61-871св21), від 07 липня 2021 року у справі № 369/5589/19 (провадження № 61-5097св21).
Встановивши, що державний реєстратор Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананко К.В. не є належним відповідачем, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананка К.В. про скасування рішення державного реєстратора необхідно відмовити саме із зазначеної підстави.
Таким чином, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених ним фактичних обставин справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про часткове задоволення позову та скасування рішення державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананка К.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:  47459512 від 21.06.2019 щодо державної реєстрації права власності, номер запису 32097659 від 19.06.2019, за АТ «Альфа-Банк» на об`єкт в РПВН: 22014922: квартиру, загальною площею 52,1 кв. м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1857032074101 .
У задоволенні позову ОСОБА_1 до державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананка Костянтина Вікторовича про скасування рішення державного реєстратора слід відмовити.
Керуючись ст. 367, 374, п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» – задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2019 року - скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про скасування рішення державного реєстратора – задовольнити частково.
Скасувати рішення державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананка Костянтина Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:  47459512 від 21.06.2019 щодо державної реєстрації права власності, номер запису 32097659 від 19.06.2019, за АТ «Альфа-Банк» на об`єкт в РПВН: 22014922: квартиру, загальною площею 52,1 кв. м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1857032074101.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананка Костянтина Вікторовича про скасування рішення державного реєстратора – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10 травня 2022 року.

Головуюча                                                                         О.Є.Мамонова

Судді:                                                                                 Н.В. Висоцька

                                                                                           Н.В.Шитченко