Номер провадження: 22-ц/813/2662/22 
Справа № 523/7319/14-ц
Головуючий у першій інстанції Виноградова Н.В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Таварткіладзе О.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2013 року, Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі – ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги обґрунтував тим, що 26 січня 2011 року відповідач отримала кредит у сумі 20000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 0,12 % за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов`язання по вищевказаному кредитному договору виконав, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач свої зобов`язання по кредитному договору не виконує. В зв`язку з чим просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 39646,19 грн. та судові витрати. 
Останнім рішеннямСуворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк” заборгованість за кредитним договором № OD55CS9F6W0007 від 26.01.2011 року у розмірі 39646,19 грн., яка складається з наступного: 8744,56 грн. - заборгованість за кредитом; 6,72 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4080,00 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 24450,81 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до пункту 2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. – штраф (фіксована частина), 1864,10 грн. - штраф (процентна складова).
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк” судові витрати у розмірі 396,46 гривень – судовий збір.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2014 року та відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 . 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ПАТ КБ «Приватбанк» не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).         
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного договору №OD55CS9F6W0007 від 26.01.2011 року відповідачка отримала кредит у розмірі 20000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
 Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві.
 Відповідно до Умов надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) - При порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених Договором більш ніж на 30 днів, Позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.
Свої зобов`язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.
 Відповідач не повертав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення зазначених норм закону та умов договору, Відповідач зобов`язання за Кредитним договором не виконав.
У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором Відповідач станом на 21.11.2013 року має заборгованість - 39646,19 грн., яка складається з наступного: 
-8744,56 грн. - заборгованість за кредитом;
-6,72 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 
-4080,00 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 
-24450,81 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 
-штрафи відповідно до пункту 2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. – штраф (фіксована частина), 1864,10 грн. - штраф (процентна складова).
Ухвалюючи оскаржуване рішення суду, районний суд виходив з того, що оскільки боржник ухиляється від належного виконання зобов`язань по кредитному договору, тому позовні вимоги банку підлягають задоволенню. 
 Проте апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, згідно ст. 526 та частини 1 ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та в строк встановлений договором.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України кредитор має право на одержання від позичальника відсотків нарахованих на суму боргу до дня його повернення. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюється договором.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору кредит (у сумі рівної сумі кредиту), у строк та в порядку, встановлені договором.
Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Апеляційним розглядом справи встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом Банк, на підтвердження умов договору надав суду:
-розрахунок заборгованості за договором № OD55CS9F6W0007 від 26.01.2011 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом – ОСОБА_1 (а.с. 4-5);
-копію Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 6, 9-17);
-копію заяви позичальника № OD55CS9F6W0007 від 26.01.2011 року (а.с. 6 зворот, 7 зворот);
-копію паспорту відповідача (а.с. 18-19). 
Відповідачка ОСОБА_1 у заяві від 26.01.2011р. підтвердила свою згоду на те, що її заява разом із запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанком» Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, складають між нею та Банком кредитно – заставний договір (а.с. 7 зворот). 
При цьому, матеріалами справи також встановлено, що під цими документами, які зазначені в заяві, тобто в «Умовах та Правилах надання банківських послуг у «ПриватБанку» (а.с. 6, 9-17), які визначають такі істотні умови договору, як розмір відсотків, штрафи, пеню, комісійні платежі, термін дії договору, а також строки платежів по кредиту (тіла кредиту та відсотків) підпис позичальника відсутній.
Крім того, Банком не наведено інших доказів існування погоджених сторонами будь-яких істотних умов договору, крім тих, що зазначені лише у вище зазначених документах, і з якими, як вважав Банк, позичальник був ознайомлений.
Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг у «ПриватБанку», розуміла відповідач, підписуючи заяву про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки та щодо їх розмірів і порядку нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження №6-16-ц15) і не спростовано позивачем при розгляді указаної справи.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність в заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Умови та правил не можуть розцінюватись як стандартна типова форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.
Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Надані позивачем «Умови та Правила надання банківських послуг у «Приватбанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого тексту договору.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625,1048 ЦК України, позивачем не пред`являлись.
Між тим, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитом.
Так, згідно п.22 частини 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон №2147-VІІ), споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року «39/248 на 106 пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Тому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі за №342/180/17 від 03.07.2019 року, при розгляді аналогічної справи у іншому провадженні, в даному випадку відсутні підстави вважати, що при укладені договору з позичальником  ОСОБА_1  кредитор ПАТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон №2147-VІІ) про повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Таким чином, в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь  Банку процентів за користування кредитом, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити, оскільки, як встановлено вище, договірних відносин між сторонами в частині цих зобов`язань позичальника перед Банком не виникло. Позивачем не доведено погодження їх розміру за користування кредитними коштами, оскільки у заяві, підписаної ОСОБА_1 процентна ставка не зазначена.
З огляду на зазначене, відсутні правові підстави для стягнення на користь ПАТ КБ «Приватбанк» процентів, пені, штрафу за користування кредитними коштами, оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо прийняття боржником умов і тарифів кредитування, а тому з ОСОБА_1 підлягає до стягнення заборгованість лише за тілом кредиту у розмірі 8744,56 грн.
Отже, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.
Таким чином, дійшовши висновку про скасування рішення суду першої інстанції, як ухваленого з порушенням матеріальних норм права та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд вважає правомірним стягнути з боржника на користь Банку заборгованість за кредитом у розмірі 8744,56 грн., оскільки нарахування Банком позичальнику указаних сум підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості.
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що розрахунок заборгованості, який міститься на аркушах справи 4-5, з тексту якого вбачається, що на дату 21.11.2013 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 39646,19 грн. є неналежним доказом в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, оскільки він суперечить первинній документації за кредитом. Зокрема, апелянт зазначає, що 23.03.2021 року вона отримала у відділенні Банку виписку про рух коштів за кредитним договором №OD55CS9F6W0007 від 26.01.2011 з ПАТ «КБ «ПриватБанк» із тексту якої вбачається, що станом на 08.07.2014 року, залишок боргу складав 7958,71 грн, що на думку апелянта спростовує висновок суду про наявність заборгованості на час ухвалення рішення суду в розмірі зазначеному судом. На підтвердження зазначеного, апелянтом ОСОБА_1 надано до апеляційної скарги копію цієї виписки від 23.03.2021 року (а.с. 81).
Разом з тим, ретельно перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд зазначає, що такі доводи апелянта є необґрунтованими та безпідставними, оскільки як вбачається із змісту цієї виписки, вона містить відповідні дані по картці /рахунку НОМЕР_2 і додатковим рахункам договору SAMDN50OTC001478234 від 27.10.2008 року за період 07.07.2014 – 08.07.2014, тоді коли предметом позову в цій справі є кредитний договір № OD55CS9F6W0007 від 26.01.2011 року. 
При цьому, надані також до суду 24.05.2022 року, ОСОБА_1 копії квитанції про сплату нею 5614,49 грн. та 3385,51 грн. на кредитну картку, апеляційним судом оцінюються критично, з огляду на те, що з їх змісту вбачається, що погашення ОСОБА_1 здійснювалося на номери платіжних карток, які не співпадають із номером картки, зазначеної у заяві позичальника від 26.01.2011 року. 
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає лише частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Вирішуючи питання про судові витрати у справі відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд виходить із такого розрахунку.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позовна заява та апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, тому судовий збір необхідно покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем пред`явлено позов на суму 39646,19 грн., апеляційним судом задоволено вимоги позивача в розмірі 8744,56 грн., що становить 22,06 % від пред`явлених вимог.
При пред`явленні позову банком сплачено судовий збір у розмірі 511,16 грн. (а.с. 24).
За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 594,69 грн. (а.с. 80). 
Тобто, підлягає до стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір, сплачений за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 112,76 грн. (511,16 грн. х 22,06 % = 112,76 грн .) та до стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі  113,18 грн. (594,69 грн. х 22, 06 % =113,18 грн).
Разом з тим, частиною 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, враховуючи приписи ч.10 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача слід стягнути різницю за сплачений судовий збір у розмірі 18,42 грн. (131,18 –112,76 = 18,42 грн.).        
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2017 року – скасувати.
Прийняти постанову.
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_3 , виданий Суворовським РВ УМВС України в Одеській області 12.06.1998 року) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (МФО №305299, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором №б/н від 26.01.2011 року в розмірі 8744,56 грн. (вісім тисяч сімсот сорок чотири) гривень , 56 копійок.
В решті позовних вимог – відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_3 , виданий Суворовським РВ УМВС України в Одеській області 12.06.1998 року) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (МФО №305299, код ЄДРПОУ 14360570) суму судового збору в розмірі 18 (вісімнадцять) гривень, 14 копійок .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 29.06.2022 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

О.М. Таварткіладзе