УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/751/21 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М. 
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,
за участі секретаря судового засідання Франчука В.С.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №292/751/21 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , поданою через представника ОСОБА_3 ,
на заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 25 травня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Семенцової Л.М. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просила стягнути на свою користь станом на 21 січня 2021 року заборгованість за договором позики в сумі 208 339,98 грн., із якої: основний борг – 193 391,40 грн., проценти – 7 089,25 грн., три проценти річних – 1 605,41 грн., інфляційні втрати – 6 253,92 грн., та у відшкодування моральної шкоди - 5 000 грн.
Свій позов обґрунтовувала тим, що 12 червня 2020 року уклала із ОСОБА_2 договір позики. Відповідно до умов договору передала відповідачу грошові кошти в сумі 185 139 грн., що еквівалентно 6 875 дол.США, строком до 12 жовтня 2020 року. Проте відповідач отриманих ним у борг коштів не повернув, чим ухиляється від виконання зобов`язань. Через неправомірні дії відповідача регулярно зазнає сильних душевних страждань, постійно хвилюється та перебуває у стані тривоги. 

Заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 25 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 208 339,98 грн. та в дохід держави - 2 083,39 грн. судового збору. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 14 вересня 2021 року ОСОБА_2 у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.

ОСОБА_2 , не погодившись із заочним рішенням суду першої інстанції, через представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення скасувати та постановити нове про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 не був обізнаний про дату і час слухання справи та про існування судового розгляду. За адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає. Натомість останній проживає у квартирі АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 не отримував жодного повідомлення про розгляд справи та про призначення судових засідань, що позбавило його можливості реалізувати свої процесуальні права, передбачені ст.ст.43,49 ЦПК України. Більше двох років ОСОБА_2 не має постійного місця роботи та заробляє кошти випадковими підробітками. Має на утриманні неповнолітнього сина, який переніс складне лікування, внаслідок чого перебуває на індивідуальному навчанні. У самого ОСОБА_2 виникли проблеми зі здоров`ям. Вкрай скрутне матеріальне становище ОСОБА_2 є підставою для звільнення його від сплати пені або для її зменшення. Крім того, суд не врахував, що позивач на підставі частини першої ст.1048 ЦК України не мала права нараховувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки НБУ за період після настання терміну повернення позики. Також зазначає, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені у гривнях із визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою ст.625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. У рішенні суд не навів розрахунків, що свідчить про його необґрунтованість у частині стягнення боргу. При ухваленні рішення не враховані правові позиції Верховного Суду, висловлені у постановах від 25 травня 2021 року в справі №149/1499/18, у справі №130/2604/18, від 07 липня 2020 року в справі №296/10217/15-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач через свого представника ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення - без змін. Зокрема зазначає, що відповідач про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Між сторонами укладений договір позики. У неодноразових телефонних розмовах та переписках відповідач зобов`язувався сплатити борг, що підтверджено перепискою. У апеляційній скарзі суперечливі твердження: спочатку коштів не отримував, а потім – розрахунок процентів проведено неправильно. Відповідач зобов`язався повернути гривневий еквівалент 6 875 дол.США, що згідно з офіційним курсом НБУ становило 193 391,40 грн. Стан здоров`я відповідача та членів його родини не впливає на обов`язок належним чином виконувати договірні зобов`язання.

У судовому засіданні позивач та її представник наполягають на розгляді справи, посилаючись на зловживання відповідачем процесуальними правами. Позивач повідомила суд про те, що неодноразово намагалася зв`язатися з відповідачем по телефону. Напередодні цього судового засідання нарешті їй вдалося зв`язатися по телефону із відповідачем. ОСОБА_2 її повідомив, що про судове засідання, призначене на 11 травня 2022 року, йому відомо, але у суд він ходити не буде та грошей їй віддавати також не буде. Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Інші учасники справи до суду не з`явилися. Судове засідання вже відкладалося двічі: 23 лютого 2022 року через клопотання представника відповідача у зв`язку із його участю в іншому судовому засіданні та 23 березня 2022 року через неповідомлення відповідача та його представника.

У апеляційній скарзі представник відповідача, через якого ОСОБА_2 і подавав апеляційну скаргу, зазначив свою електронну пошту. У матеріалах справи є докази про повідомлення представника позивача про судове засідання, призначене на 11 травня 2022 року. Повідомлення представника учасника справи вважається повідомленням і цієї особи. Крім того, відповідач мав би продемонструвати свій інтерес у як найскорішому розгляді апеляційної скарги, а отже зобов`язаний у розумні інтервали цікавитися апеляційним провадженням. Приймаючи до уваги вищезазначене, а також враховуючи розумні строки розгляду, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 12 червня 2020 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладений в письмовій формі договір позики, відповідно до умов якого позивач передала у власність відповідача строком до 12 жовтня 2020 року, а відповідач прийняв від неї у власність до 12 жовтня 2020 року грошові кошти в розмірі 185 139 грн., що еквівалентно 6 875 дол.США (а.с.10).

У пункті 2 вищевказаного договору прописано, що позика передається позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору готівкою. За змістом пункту 8 договору - підписання цього договору ОСОБА_2 підтверджує факт одержання ним від ОСОБА_1 позики, а належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника. Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові (п.9 договору позики).

Пункті 1 договору також визначено, що таку ж саме суму грошових коштів, що не менше за вказаний еквівалент доларів США за курсом Національного банку України станом на день повернення позики, ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 до 12 жовтня 2020 року. Також у пунктах 3 та 4 договору прописано, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в строк та на умовах, передбачених цим договором, тобто повернуту всю позику до 12 жовтня 2020 року.

Договір позики не визнаний недійсним, а тому аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків про те, що позивач підтвердила своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, оскільки установлено наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності договору позики, укладеного у письмові формі, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує сам договір позики, зі змісту якого можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника, яка не повернута у строки передбачені умовами договору та має місце з 13 жовтня 2020 року прострочка виконання зобов`язання зі сторони відповідача, який кошти позичив, але у строк не повернув. 

Відповідно до змісту частини першої ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Отже, умови договору позики є обов`язковими до виконання сторонами. Оскільки позивач свої зобов`язання належно виконала та надала відповідачу в позику грошові кошти у сумі 185 139 грн., що на час укладення договору позики було еквівалентно 6 857 дол.США, то саме такий еквівалент у гривні має відповідач повернути позивачу, який грошові кошти отримав у повному обсязі. Матеріали справи не містять доказів у підтвердження отримання позивачем від відповідача платежу в розмір 1 000 дол.США у рахунок погашення заборгованості за договором позики. Договір дарування земельної ділянки та частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 на відміну від договору позики передбачає безоплатність, а тому за відсутності доказів про визнання договору дарування недійсним висновків суду про невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики також не змінює.

Отже, кошти відповідачем не повернуті, а тому позивач просить стягнути з відповідача у судовому порядку станом на 21 січня 2021 року заборгованість за договором позики в сумі 208 339,98 грн., яка складається із: основного боргу – 193 391,40 грн., процентів – 7 089,25 грн., трьох процентів річних – 1 605,41 грн. та інфляційних втрат – 6 253,92 грн.

Згідно зі ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законим платіжним засобом на території України.

Разом із тим, частина друга ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошову зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. 

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Так, за офіційним курсом НБУ станом на 12 жовтня 2020 року (день платежу за умовами договору позики) 1 дол.США = 28,2098 грн. Отже, основна сума боргу (сума, що належить до повернення за договором позики) складає 193 434,59 грн., що еквівалентно 6 857 дол.США (6 857 дол.США * 28,2098 грн.).

Проте, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачем заявлено до стягнення основний борг у сумі 193 391,40 грн., тобто у меншій сумі. Це диспозитивне право позивача. Суд не може виходити за межі позовних вимог та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення у судовому порядку основний борг у сумі 193 391,40 грн. 

       Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (третє речення першого абзацу частини першої статті 1048 ЦК України). Тобто позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14).

Правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом.

Як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду, термін «користування чужими грошовими коштами» (ст.536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі №910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23 травня 2018 року в справі №910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)).

Припис абзацу другого частини першої ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). 

Наразі Велика Палата Верховного Суду не відступила від вищевказаних висновків щодо застосування приписів  ст.ст.1048 та 625 ЦК України про стягнення процентів за користування позикою та процентів за користування чужими грошовими коштами.

Оскільки договір позики не передбачає інших умов, то ОСОБА_1 має право на одержання від ОСОБА_2 процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України за період із 12 червня 2020 року до 12 жовтня 2020 року, що складає 3 878,42 грн. (за червень 2020 року – 572,23 грн.; за липень 2020 року – 985,50 грн.; за серпень 2020 року – 985,50 грн. за вересень 2020 року – 953,71 грн. та за жовтень 2020 року – 381,48 грн.), тобто плату за користування позикою за час, на який вона її надала.

Із огляду на вказане позивач на підставі частини першої ст.1048 ЦК України не мала права нарахувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України за період після настання терміну повернення позики (12 жовтня 2020 року), тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем із 13 жовтня 2020 року до 21 січня 2021 року, а тому в стягненні процентів у сумі 3 210,83 грн. (7 089,25 грн. – 3 878,42 грн.) відмовляється за безпідставністю таких вимог та стягуються проценти за користування позикою у сумі 3 878,42 грн. за період з 12 червня 2020 року до 12 жовтня 2020 року.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верхового Суду від 28 березня 2018 року в справі №758/1303/15-ц (пункт 26)).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга ст.625 ЦК України).

Права та інтереси ОСОБА_1 в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позивач має право на три проценти річних від простроченої суми боргу за період із 13 жовтня 2020 року до 21 січня 2021 року. Прострочення відповідача розпочалося з наступного дня після строку повернення позики, тобто з 13 жовтня 2020 року. Якщо з цього дня розрахувати три проценти річних, їх сума складає 1 589,52 грн. (193 391,40 грн. * 3% : 100% :365 грн. * 100 днів), а у решти вимог щодо стягнення трьох процентів річних – відмовляється (1 605,41 грн. - 1 589,52 грн. =15,89 грн.).

Стосовно інфляційних втрат, то індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України – гривня. Іноземна валют індексації не підлягає. Норми частини другої ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У даному випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошова сума, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті. Нараховані позивачем інфляційні втрати у сумі 6 253,92 грн. задоволенню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції вже відновлені еквівалентом іноземної валюти, який застосований відповідно до умов договору позики та визначений самою позивачем у її позовній заяві (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 01 березня 2017 рок в справі №6-284цс17, Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі №296/10217/15-ц).

Обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, а саме – справа розглянута судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п.3 частини третьої ст.376 ЦПК України).

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 08 лютого 2021 року справа призначалася до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Однак у матеріалах справи відсутні докази про повідомлення судом першої інстанції відповідача про судове засідання, яке призначалося на 25 травня 2021 року. Судова повістка, що надсилалася відповідачу ОСОБА_2 за адресою його реєстрації, повернута поштою без вручення за закінченням терміну зберігання (а.с.39-40). Апеляційна скарга обґрунтована неповідомленням відповідача про розгляд справи та про призначення судових засідань. Доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення відповідача підтверджуються матеріалами справи, а тому заочне рішення суду першої інстанції підлягає до скасуванню із ухваленням нового судового рішення, яким позов задовольняється частково та стягується з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у сумі 198 859,34 грн, яка складається із: основного боргу – 193 391,40 грн, процентів за користування позикою в сумі 3 878,42 грн за період із 12 червня 2020 року до 12 жовтня 2020 року та трьох процентів річних в сумі 1 589,52 грн. за період із 13 жовтня 2020 року до 21 січня 2021 року. В стягненні решти процентів за користування позикою, трьох процентів річних та інфляційних втрат відмовляється, що складає суму 9 480,64 грн. (3 210,83 грн+15,89 грн+6 253,92 грн).

Відмовляється й у відшкодуванні моральної шкоди в сумі 5 000 грн., приймаючи до уваги те, що позивач не довела залежними та допустимими доказами спричинення їй моральних страждань, а сам по собі факт неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань ще не є достатньою підставою для відшкодування. Крім того, спірні правовідносини випливають із договірних зобов`язань, умови яких не передбачають відшкодування моральної шкоди. 

Доводи апеляційної скарги щодо врахування матеріального становища (майнового стану) відповідача для зменшення стягнення з нього суми заборгованості за договором позики не змінюють висновків колегії суддів апеляційного суду, оскільки правовідносини є договірними, порушення зобов`язання відбулося не з вини позивача, а навпаки – з вини відповідача, та позивачем не заявлені вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені), а положення частини третьої ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховані згідно з частиною другою ст.625 ЦК України, які мають іншу правову природу.

Позивач має статус особи з інвалідністю 2-ої групи довічно, що підтверджено копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с.9). Пунктом 9 частини першої ст.5 Закону України «Про судовий збір» остання звільнена від плати судового збору в усіх судових інстанціях. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України із відповідача у дохід держави стягується судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 1 988,59 грн.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану через представника ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 25 травня 2021 року скасувати та ухвали нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) заборгованість за договором позики у сумі 198 859 грн. 34 коп.
У задоволенні решти позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1 988 грн. 59 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                  Судді: