Справа № 161/17085/21 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/503/22  Категорія: 20 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 травня 2022 року                                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Карпук А. К., Матвійчук Л. В., 
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивачів ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Луцької міської ради, треті особи Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_4 про визнання арифметичної помилки у рішенні Луцької міської ради, визнання права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 – ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2022 року,
                                          В С Т А Н О В И В:
У вересні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулись в суд із зазначеним позовом.
Покликались на ті обставини, що рішенням Луцької міської ради від 30.06.2006 року № 3/56 земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , було передано у спільну часткову власність ОСОБА_4 ( 1/2 частки), ОСОБА_5 (4/12 частки), ОСОБА_6 (1/12 частки) та ОСОБА_3 (1/12 частки). У 2008 році ними за спільною згодою, засвідченою нотаріусом здійснено поділ земельної ділянки площею 0,10 га на дві земельні ділянки, а саме: площею 0,05 га, яка належатиме ОСОБА_5 ,, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та площею 0,0562 га, яка належатиме ОСОБА_4 
17 квітня 2008 року Луцькою міською радою за їх зверненням було прийнято рішення № 26/27 «Про внесення змін до п.72 попереднього рішення Луцької міської ради від 30 червня 2006 року № 3/56 « Про передачу у спільну часткову власність ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд». Цим рішенням п.72 рішення Луцької міської ради від 30 червня 2006 року № 3/56 викладено в новій редакції наступного змісту: «Передати у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,05 га на АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 - 4/12 частки, ОСОБА_6 - 1/12 частки та ОСОБА_3 - 1/12 частки земельної ділянки площею 0,05 га на АДРЕСА_3 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд». 21 січня 2010 року на підставі даного рішення їм було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га серія ЯИ № 299360.
Крім того, позивачі вказували, що в зазначеному вище рішенні Луцької міської ради було допущено арифметичну помилку щодо обрахунку часток ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на виділену земельну ділянку із спільної часткової власності площею 0.05 га, частки співвласників при правильному обрахунку мали б становити: ОСОБА_5 – 2/3 частини, ОСОБА_6 - 1/6 частина та ОСОБА_3 - 1/6 частина. 
Також позивачі зазначали, що вказана арифметична помилка перешкоджає позивачу ОСОБА_1 нотаріально оформити свої спадкові права за заповітом на дану земельну ділянку після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Враховуючи наведене, позивачі просили суд визнати наявність арифметичної помилки у рішенні Луцької міської ради від 17 квітня 2008 року № 26/27 «Про внесення змін до п.72 рішення міської ради від 30.06.2006 року № 3/56 « Про передачу у спільну часткову власність ОСОБА_4 , . ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» та визнати право власності за позивачем ОСОБА_1 – на 5/6 частин земельної ділянки площею 0,05 га на АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за позивачем ОСОБА_3 право власності на 1/6 частини земельної ділянки площею 0,05 га на АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права, представник позивачів ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, дав неправильну правову оцінку встановленим обставинам справи, і як наслідок  зробив передчасний висновок щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, а саме, про визнання наявності арифметичної помилки у рішенні орган місцевого самоврядування з одночасним визнанням права власності позивача на земельну ділянку у заявлених розмірах в порядку спадкування без надання доказів неможливості оформлення спадщини у позасудовому порядку, є неналежним і неефективним способом захисту порушеного права. 
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що рішенням Луцької міської ради від 30 червня 2006 року № 3/56 земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , передано у спільну часткову власність ОСОБА_4 (1/2 частки), ОСОБА_5 (4/12 частки), ОСОБА_6 (1/12 частки) та ОСОБА_3 (1/12 частки).
17 квітня 2008 року Луцькою міською радою, за заявою зазначених вище осіб та їх нотаріально посвідченою згодою, було прийнято рішення № 26/27 «Про внесення змін до п.72 рішення Луцької міської ради від 30 червня 2006 року № 3/56 «Про передачу у спільну часткову власність ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», а саме  зазначений його пункт викладено в новій редакції, наступного змісту: « Передати у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,05 га на АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 - 4/12 частки, ОСОБА_6 - 1/12 частки та ОСОБА_3 - 1/12 частки земельної ділянки площею 0,05 га на АДРЕСА_3 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд».
Зі змісту цього рішення слідує, що земельна ділянка, передана у спільну часткову власність ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_3 , у цифровому вимірі становить лише 6/12 (4/12+1/12+1/12) земельної ділянки площею 0,05 га і є меншою від реального її розміру. На підставі даного рішення органу місцевого самоврядування 17 грудня 2009 року на земельну ділянку, площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в АДРЕСА_4 , було видано державний акт на право власності серія ЯИ № 299360.
Крім того встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 один із співвласників зазначеної земельної ділянки ОСОБА_5 помер. Після його смерті спадщину за заповітом останнього прийняла дочка померлого, позивач по справі, ОСОБА_1 , подавши відповідну заяву приватному нотаріусу Луцького міського нотаріального округу Волинської області Палецькій І. Ю. Однак, у зв`язку з невідповідністю часток земельної ділянки, власником однієї з яких є спадкодавець, реальному її розміру, нотаріусом спадкоємцю ОСОБА_1 для усунення цієї розбіжності, було запропоновано звернутися в органи Держгеокадастру Волинської області, а у разі необхідності до суду.
Як убачається з позовної заяви, заявляючи вимогу про визнання наявності арифметичної помилки в рішенні Луцької міської ради №26/27 від 17 квітня 2008 року, позивачі просять визнати за ними право власності на земельну ділянку, зокрема за позивачем ОСОБА_3 – на 1/6 частину земельної ділянки, за позивачем ОСОБА_1 на 5/6 частин земельної ділянки 0,05 га на АДРЕСА_3 , в тому числі як на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 .
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів.
Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.
Відповідно до частин шостої, дев`ятої статті 118 ЗК України в редакції, чинній на час прийняття рішення Луцької міської ради від 17 квітня 2008 року № 26/27 «Про внесення змін до п.72 рішення Луцької міської ради від 30 червня 2006 року № 3/56 « Про передачу у спільну часткову власність ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» громадяни зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.
Отже, врахувавши зазначені норми матеріального права та встановивши наведені вище обставини справи, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, відмовляючи в задоволенні позову, обґрунтовано вважав, що такий спосіб захисту порушеного права, як визнання наявності арифметичної помилки у рішенні органу місцевого самоврядування, не є ефективним способом захисту прав позивачів на спірну земельну ділянку, в тому числі визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 4/6 частини земельної ділянки в порядку спадкування за відсутності відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.
Таким чином, обґрунтування апеляційної скарги наведені представником позивачів, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині судового рішення, що оскаржується, а лише зводяться до переоцінки доказів і незгоди останнього з висновками суду щодо їх оцінки.
Докази та обставини, на які посилається представник позивачів ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
                                                     У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді