Постанова                                                  
Іменем України                         
 
18 травня 2022 року                                                                     
м. Київ
                                                                                
справа № 766/6577/20
провадження № 61-12341св21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сердюка В. В.,                         Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської у місті Херсоні ради,  
 	
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 березня 2021 року у складі судді Кузьміної О. І. та постанову Херсонського апеляційного суду від 17 червня 2021 року у складі колегії суддів:                       Базіль Л. В., Бездрабко В. О., Приходько Л. А.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської у місті Херсоні ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення,  
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 у квітні 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Зазначений позов ОСОБА_1 мотивував тим, що він на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01 лютого 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Єрьоменко В. Г., є власником квартири                  АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ним у встановленому законом порядку.
За домовленістю з попереднім власником квартири ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_7 останні у строк до 04 лютого 2020 року зобов`язалися знятися з реєстраційного обліку та звільнити квартиру від особистих речей, про що надали нотаріально посвідчені заяви.
Відповідачі знявшись з реєстраційного обліку із вказаної квартири, не виселяються з неї, мотивуючи свою відмову тим, що у них відсутнє інше житло.
Зважаючи на те, що відповідачі не є членами його родини, а подальше їх перебування разом із власними речами у належній йому квартирі порушує його права щодо користування та розпорядження своїм майном, просив задовольнити позовні вимоги.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Херсонський міський суд Херсонської області рішенням від 09 березня 2021 року позов задовольнив. 
Виселив ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , разом з її малолітньою дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Рішення місцевий суд мотивував тим, що ОСОБА_2 втратив право на спірну квартиру шляхом її продажу. Він та члени його родини фактично проживають в ній без законних на те підстав, тому наявні достатні підстави для задоволення позову та захисту прав позивача як власника майна.
Херсонський апеляційний суд постановою від 17 червня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , залишив без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 березня 2021 року залишив без змін.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову і виселення відповідачів із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Від ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , у липні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 березня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 17 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявники просять скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що під час розгляду справи заявлялося клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду справи про оспорювання набуття власності, однак суд відмовив у його задоволенні та прийняв рішення про задоволення позовних вимог. Аналогічне клопотання було подано також до апеляційного суду, однак також було залишено без задоволення.
Також під час розгляду справи їм стало відомо, що спірна квартира перебуває під арештом, накладеним ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області                           від 15 липня 2019 року у кримінальній справі № 766/12497/19 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 332 КК України, яка передбачає конфіскацію майна. Тобто, навіть при виконанні відповідачами зобов`язань перед ОСОБА_1 у повному обсязі, останній не зміг би повернути квартиру у власність ОСОБА_2 .
Згідно з практикою Верховного Суду, висловленою у постанові від 21 серпня                       2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло.
 
Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 22 вересня 2021 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Херсонського міського суду Херсонської області.
Справа № 766/6577/20 надійшла до Верховного Суду 12 жовтня 2021 року.
Верховний Суд ухвалою від 15 лютого 2022 року справу призначив до судового розгляду у складі колегії п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, 01 лютого 2019 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець за письмовою згодою дружини ОСОБА_7 продав нерухоме майно, яке складається із трикімнатної квартири під АДРЕСА_1 , а покупець, прийняв зазначене майно у власність. 
Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 у встановленому порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Згідно з пунктом 3 зазначеного договору, продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за погоджену суму у розмірі 1 302 983 грн, які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. Підписання цього договору продавцем є підтвердження факту одержання ним від покупця вказаної суми гривень, як оплату за продану квартиру. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру.
У пункті 9 вказаного договору купівлі-продажу визначено обов`язки продавця, серед яких, зокрема продавець ОСОБА_2 зобов`язується у строк до 04 лютого 2019 року знятися (виписатися) з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , та звільнити приміщення від особистих речей у строк до 01 лютого 2020 року.
Згідно з нотаріально посвідченими заявами ОСОБА_7 та ОСОБА_2                        від 01 лютого 2019 року останні зобов`язалися у строк до 04 лютого 2019 року знятися (виписатися) з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , та звільнити від особистих речей відчужувану ними квартиру до 01 лютого 2020 року, за умови непогашення суми боргу у розмірі                 24 000 умовних одиниць з відповідними щомісячними відсотками у розмірі                                1 000 умовних одиниць.
Згідно з нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4 , остання зобов`язалася разом зі своєю малолітньою дитиною ОСОБА_5 звільнити від особистих речей квартиру АДРЕСА_1 до 01 лютого 2020 року.
Відповідно до довідки Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради від 16 травня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані особи відсутні.
Відповідно до висновку Виконавчого комітету Дніпровської у місті Херсоні ради                  від 15 вересня 2020 року № 2-42/1502, виконавчий комітет, як орган опіки та піклування, не заперечує проти задоволення позовних вимог у справі № 766/6577/20, оскільки малолітня дитина має можливість проживати за місцем реєстрації матері за адресою: АДРЕСА_5 , тобто права та інтереси малолітньої дитини не порушуватимуться.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі не виконали взятих на себе зобов`язань щодо звільнення спірної квартири в строки, обумовлені в договорі купівлі-продажу.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У спірних правовідносинах права позивача, як власника спірного житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. 
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. 
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі                                       № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі                              № 338/180/17 застосувала доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Основу доктрини venire contra factum proprium становить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, оцінивши нотаріально посвідчені заяви відповідачів, згідно з якими вони зобов`язалися знятися з реєстрації та звільнити квартиру від особистих речей, дійшов обґрунтованого висновку про те, що проживання відповідачів у спірній квартирі та знаходження їх особистих речей у ній створює позивачу, як законному власнику цієї квартири, перешкоди на володіння, користування і розпорядження своїм майном.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду справи про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.
З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.
Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.
Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статі і 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
У постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. В справі, яка переглядається, суть спірних правовідносин полягає у вирішенні питання щодо правомірності звільнення з роботи позивача. Проте, вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, яка переглядається, суд на порушення вимог пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України не вказав конкретну іншу справу та обставину, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, у чому саме полягає взаємозв`язок предметів розгляду інших справ, а також у чому полягає передбачена законом неможливість розгляду зазначеної справи до розгляду іншої справи, та зупинив провадження у справі усупереч принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи. При цьому суди взагалі не аналізували та не встановлювали у визначеному законом порядку, чи дійсно від наслідку розгляду іншої справи залежить прийняття рішення у зазначеній цивільній справі».
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 лютого    2017 року в справі № 6-1957цс16.
Суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі надали достатнє та обґрунтоване мотивування відсутності підстав для його зупинення.
Разом з тим, Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити про те, що заявником не надано суду першої інстанції доказів перебування цивільної справи про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири в судах України на час подання клопотання про зупинення провадження у справі, оскільки провадження у справі про визнання недійсним зазначеного договору було відкрито після прийняття рішення у цій справі. 
Також Верховний Суд звертає увагу на те, що зупинивши провадження у справі на стадії апеляційного перегляду справи суд порушив би принцип ефективності судового процесу, направлений на недопущення порушення розумних строків розгляду справи. 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу   ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 березня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 17 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.  
                             
ГоловуючийА. І. Грушицький    Судді:І. В. Литвиненко     Є. В. Петров    В. В. Сердюк   В. А. Стрільчук