ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 686/15306/21
Провадження № 22-ц/4820/252/22

Хмельницький апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.
секретар судового засідання Кошельник В.М.,
з участю апелянта ОСОБА_1 ,
представника Міністерства юстиції України Дмитришиної В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 листопада 2021 року, суддя Заворотна О.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, 

встановив:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.
В обґрунтування позову зазначив, що постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року, №1515-УІІІ, його було звільнено з посади судді Апеляційного суду Хмельницької області у зв`язку з поданням заяви про відставку та на підставі цієї Постанови Верховної Ради України наказом голови Апеляційного суду Хмельницької області від 16.09.2016 року, №17/05-03/, у цей же день відраховано зі штату Апеляційного суду Хмельницької області.
З 01.01.2020 року по 18.02.2020 року включно йому нараховувалося і виплачувалося основне щомісячне довічне грошове утримання на підставі положень пункту 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року, № 1402-VІІІ, які визнані рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 року, № 2-р/2020, неконституційними, у зв`язку з чим він недоотримав грошового утримання в розмірі 200328,99 грн.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15.11.2021 року в задоволенні позовної заяви відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями представляти державу в даній категорії справ. Крім того, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі та не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що Міністерство юстиції України є належним представником держави у спірних правовідносинах. Висновки суду щодо невідповідності обраного позивачем способу захисту порушеного права змісту порушення зроблені на підставі невірного тлумачення норм матеріального права. Суд не врахував, що недоотримана ним частина щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці внаслідок прийняття неконституційного закону є збитками, підтвердження чого є наукові висновки та правові позиції вищих навчальних закладів України. Судом проігноровано практику ЄСПЛ, формально розглянуто справу, а відмова у задоволенні позову зумовлена неповнотою та нечіткістю законодавства, яке регулює питання відшкодування шкоди завданої законом, що був визнаний неконституційним.
В судовому засіданні апелянт підтримав доводи апеляційної скарги. 
Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, підтримав рішення суду першої інстанції.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.
Судом встановлено, що постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року, №1515-УІІІ, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Хмельницької області у зв`язку з поданням заяви про відставку та на підставі цієї Постанови наказом голови Апеляційного суду Хмельницької області від 16.09.2016 року, №17/05-03/, у цей день відраховано зі штату Апеляційного суду Хмельницької області.
13.01.2020 року ліквідаційна комісія Апеляційного суду Хмельницької області видала ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за №06-37/2020/01-11/15, у якій зазначила, що станом на 01.01.2020 року суддівська винагорода, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, складає 55492,80 грн., тобто виходячи з окладу в розмірі 34683,00 грн., що становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, і відповідної доплати за вислугу років.
Згідно з п. 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року, № 1402-VIII, право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 року, № 2-р/2020, пункт 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
У пункті 3 резолютивної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України зазначив, що положення Закону №1402-VIII зі змінами, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Статтею 152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Відповідно до статті 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02.06.2016 року, № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Згідно з частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.
За змістом пункту 2 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.
Питання призначення суддів, їх матеріальне і соціально-побутове забезпечення визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у вигляді дискримінаційного підходу стосовно визначення розміру його виплати, внаслідок чого відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на щомісячне довічне грошове утримання, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав.
Разом з тим, оскільки спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства (постанова Верховного Суду у вкладі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі №686/6775/18).
Указане залишилося поза увагою суду першої інстанції, який помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
З огляду на викладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, із закриттям провадження у справі.
Керуючись ст.ст. 374, 377, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 листопада 2021 року скасувати. 
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, закрити.
Роз`яснити позивачу, що він має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Хмельницького апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією для розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 26 травня 2022 року.

Судді:                                                                Р.С. Гринчук

                                                                       Л.М. Грох 

                                                                       А.М. Костенко