ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2022 року		Справа № 380/19504/21 пров. № А/857/5682/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Большакової О.О., Затолочного В.С., 
при секретарі судового засідання - Юрченко М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, – Головне управління ДПС у Львівській області, про зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2022 року (суддя Брильовський Р.М., м.Львів, повний текст складено 8 лютого 2022 року),- 
ВСТАНОВИВ:
          У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - ЗМУЮ), в якому просив:
          визнати протиправною бездіяльність ЗМУЮ щодо не нарахування, не обчислення та не сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі – ЄВ) із виплаченого йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 125343,68 грн за період з 24.09.2015 по 17.07.2017;
          зобов`язати ЗМУЮ нарахувати, обчислити та сплатити ЄВ із виплаченого позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 125343,68 грн за вказаний період з дотриманням порядку, що визначений частиною другою статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).
          Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2022 року позов задоволено.
          Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
          У доводах апеляційної скарги вказує на те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника не є основною чи додатковою заробітною платою, не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні Закону України «Про оплату праці». Зазначає, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Окрім того вказує, що сплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 19025,42 грн, а не 125343,68 грн, як помилково зазначає суд першої інстанції.
          Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
          Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, відзиву на апеляційну скаргу не подала.
          Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників відповідача і третьої особи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
          Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що Закон №2464-VI та Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) прямо вказують на наявність у відповідача законодавчо передбаченого обов`язку здійснювати нарахування, обчислення та сплату ЄВ у разі виплати середньої заробітної плати за вимушений прогул. 
          Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
          Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи те, що наказом Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі – ГТУЮ) від 23.09.2015 № 671/К «Про звільнення ОСОБА_1 » (далі - Наказ) ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Відділу державної виконавчої служби Бориславського міського управління юстиції (далі - Посада) за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП).
          Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року у справі №813/5855/15 (далі - Постанова), залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року та постановою Верховного Суду від 6 червня 2018 року, позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправним та скасовано Наказ; поновлено ОСОБА_1 на Посаді з 24.09.2015; стягнуто з ГТУЮ середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 19025,42 грн без урахування сум обов`язкових до сплати податків та зборів, сум отриманих доходів; в решті позову - відмовлено.
          Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року (далі - Ухвала) заяву позивача про стягнення оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі у справі № 813/5855/15 задоволено повністю.                               Стягнуто з ГТУЮ на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання Постанови у зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі за період з 22.04.2016 по 17.07.2017 у розмірі 106318,26 грн.
          30.04.2021 ОСОБА_1 звернувся до ЗМУЮ, яке, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019  №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» є правонаступником ГТУЮ, із заявою про нарахування та виплату ЄВ (а.с.22).
          Листом ЗМУЮ від 04.06.2021 №12750/0/1-21/12.2-04 у задоволенні його звернення  відмовлено (а.с.22).
          Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну службу» (далі – Закон 889-VIII, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
          Відносини, що виникають з приводу нарахування та сплати ЄВ, врегульовані Законом № 2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
          Відповідно до статті 1 Закону №2464-VI ЄВ - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку ЄВ.
          Згідно із пунктом 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками ЄВ є роботодавці, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. 
          Абзацом 1 пункту 1 частини першої статті 7 наведеного Закону базою нарахування ЄВ для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу 7), частини першої статті 4 цього Закону, є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону №108/95  ВР, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
          Зазначений порядок нарахування ЄВ поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул.
          Згідно з частиною п`ятою статті 9 Закону №2464-VI сплата ЄВ здійснюється на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування.
          Частиною 2 статті 6 цього ж Закону передбачено, що платник ЄВ зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати та сплачувати ЄВ.
          Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону № 2464 періодом, за який платники ЄВ подають звітність до податкового органу (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.
          Пунктом 1 частини десятої статті 9 Закону № 2464 передбачено, що днем сплати ЄВ у разі перерахування сум ЄВ з рахунку платника на відповідні рахунки податкового органу або на єдиний рахунок вважається, - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на вказані рахунки.
          Відповідно до підпункту 162.1.3 пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України (далі – ПК, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) платником податку на доходи фізичних осіб є податковий агент.
          Податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу (підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК).
          У пункті 164.1 статті 164 ПК вказано, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід. Загальний оподатковуваний дохід - будь- який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
          За змістом підпункту 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 ПК до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).
          Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
          Згідно з підпунктом 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 ПК податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.
          Частинами шостою, восьмою статті 9 Закону №2464-VI визначено, що для зарахування ЄВ в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів.
          Відповідно до підпункту 3 пункту 3 розділу 4 «Інструкції про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі - Інструкція), якщо нарахування заробітної плати здійснюється за попередній період, зокрема у зв`язку з уточненням кількості відпрацьованого часу, виявленням помилок, суми нарахованої заробітної плати включаються до заробітної плати того місяця, у якому були здійснені такі нарахування.
          Відповідно до абзацу 2 підпункту 4 пункту 2 Інструкції порядок нарахування ЄВ поширюється також на осіб, яким нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час після звільнення з роботи або згідно з рішенням суду,- середню заробітну плату за вимушений прогул.
          Частинами першою та другою статті 20 Закону № 1058-1V (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
          Згідно з статтею 24 Закону № 1058-1V страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.           Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          Відповідно до частини другої статті 49 Закону №889-VIII пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків суми їхньої заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено ЄВ, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати державного службовця, який займає посаду державної служби відповідної підгрупи та рангу за останньою посадою державної служби.
          Частиною першою статті 14 Закону №1058-IV передбачено, що страхувальниками відповідно до цього Закону є: роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1,41, 10, 14 статті 11 цього Закону.
          Відповідно до частини першої статті 15 Закону № 1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.
          Згідно із пунктів 2, 3 частини першої статті 16 Закону № 1058-IV застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку.
          З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.
          Судом першої інстанції правильно встановлено, що Постановою стягнуто з ГТУЮ середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 19025,42 грн без урахування сум обов`язкових до сплати податків та зборів, сум отриманих доходів, а Ухвалою -  середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання Постанови у розмірі 106318,26 грн. 
          Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
          Законами №2464 та №1058-IV прямо вказують на наявність у відповідача законодавчо передбаченого обов`язку здійснювати нарахування, обчислення та сплату ЄВ позивача у разі виплати середньої заробітної плати відповідно до законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
          Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 липня 2019 року №813/80/14, суми заробітної плати, стягнуті державною виконавчою службою за рішенням суду на користь працівника згідно з виконавчим листом є базою нарахування ЄВ. ЄВ нараховується на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону 108/95-ВР, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.
          Таким чином покликання апелянта на те, що заробітна плата, стягнута за рішенням суду на користь працівника не може бути базою нарахування ЄВ, є помилковими.
          Щодо покликань апелянта на те, що сплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 19025,42 грн, а 106318,26 грн виплачено за час затримки виконання рішення суду, то суд апеляційної зазначає, що остання сума є середнім заробітком за період вимушеного прогулу, який виник у результаті затримки виконання Постанови, а тому є базою для нарахування ЄВ.
          Виходячи з наведеного, вірними є висновки суду першої інстанції про те, що відповідач, сплативши позивачу за Постановою та Ухвалою заробітну плату за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду в загальній сумі 125   343,68 грн, всупереч вимогам положень вищезазначених нормативних актів, не нарахував та не сплатив ЄВ, тим самим порушив права останнього.
          Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
          Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Підсумовуючи, враховуючи наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу, слід залишити без задоволення.
          Керуючись статтями  308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2022 року - без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. С. Затолочний  	
Повне судове рішення складено 12 травня 2022 року.