УХВАЛА
18 липня 2022 року
м. Київ
справа № 214/5104/21
провадження № 51-1979ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 , 
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року щодо нього, 
встановив:
Засуджений звернувся до суду з касаційною скаргою на вищевказане судове рішення щодо нього.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), колегія суддів дійшла висновку, що її необхідно залишити без руху, встановивши строк для усунення недоліків.
Згідно з приписами пунктів 3, 5 ч. 2 ст. 427 КПК, у касаційній скарзі зазначається судове рішення, що оскаржується, а також вимоги особи, яка подає касаційну скаргу до суду касаційної інстанції.
Мотивувальна частина касаційної скарги, за змістом якої засуджений не погоджується 
з вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 жовтня 2021 року та вироком Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року, суперечить її прохальній частині, в якій сформульована вимога про скасування лише вироку Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року.
Повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги визначено ст. 436 КПК. Відповідно до її змісту, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; змінити судове рішення.
Сформульована вимога про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції суперечить приписам ст. 436 КПК.
Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу касатора на те, що ставлячи 
в касаційній скарзі вимогу про направлення справи на новий розгляд у суді першої інстанції, особа, яка подає касаційну скаргу, повинна керуватися приписами ст. 415 КПК, якою визначено вичерпний перелік підстав для цього.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування вимог особи, яка подала касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи  необґрунтованість судового рішення.
Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК). 
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.
При цьому, межі перегляду судом касаційної інстанції визначені в ст. 433 КПК, за змістом якої цей суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Стаття 414 КПК передбачає, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом  видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
В обґрунтування доводів касаційної скарги засуджений посилається на неправильне застосування приписів статей 50, 65 Кримінального кодексу України (далі - КК). Водночас свої твердження не обґрунтовує переконливими доводами про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, а також не вказує яких порушень зазначених норм апеляційний суд припустився, погодившись з висновками місцевого суду, який призначив мінімально можливе покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК. 
Засуджений вважає оскаржене судове рішення незаконним, зокрема у зв`язку з порушенням, на його думку, судом апеляційної інстанції норм матеріального права в частині скасування вироку суду першої інстанції щодо його звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, зазначаючи при цьому про наявність таких підстав до його звільнення від відбування покарання, проте свої твердження обґрунтовує не в аспекті приписів ст. 413 КПК, а з огляду на положення ст. 414 цього Кодексу. 
Колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування покарання за ст. 75 КК передбачене розділом XII Загальної частини КК, яким визначені підстави і умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI КК інституту кримінального права - призначення покарання, отже твердження про порушення вимог закону щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням мають ґрунтуватися на відповідних доводах в контексті застосування положень ст. 75 КК, недотримання яких, за своїм змістом, є неправильним застосуванням положень закону України про кримінальну відповідальність, що в аспекті положень ст. 413 КПК є підставою до скасування або зміни судового рішення. 
Відповідно до ст. 429 КПК суд касаційної інстанції, встановивши, що касаційну скаргу було подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги 
і встановлюється строк, необхідний для їх усунення, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, котра подала касаційну скаргу.
Врахувавши вищенаведене, керуючись положеннями ст. 429 КПК, з огляду на те, що касаційну скаргу подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без руху і надати строк на усунення недоліків.
Недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.
Керуючись ст. 429 КПК, Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків касаційної скарги – п`ятнадцять днів із дня її отримання.
Роз`яснити, що касаційна скарга повертається в разі, якщо особа в установлений строк не усунула недоліків касаційної скарги, залишеної без руху.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                         ОСОБА_3