Номер провадження: 22-ц/813/3138/22 
Справа № 947/24882/20
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2022 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/24882/20
Номер провадження: 22-ц/813/3138/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),
- суддів - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання - Рибачук О.І.,

учасники справи: 
- позивач -  ОСОБА_1 ,
- відповідач -  ОСОБА_2 ,
- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Одеської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Одеської міської ради, про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння, за апеляційною скаргою адвоката Черемнова Дмитра Вікторовича, діючого від імені  ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Петренка В.С. о 14 годині 40 хвилин 19 квітня 2021 року, повний текст рішення складений 22 квітня 2021 року,

встановив:
2. Описова частина
2.1 Короткий зміст заяви

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним уточненим у подальшому позовом, в якому остаточно просить визнати за ним право власності на Ѕ частину домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , та складається в цілому з кам`яного житлового будинку під літ. «А», загальною площею - 365,7 кв. м., жилою площею - 109,1 кв. м., та надвірних споруд №1-6, 9 - огорожа, І - мостіння, розташованих на земельній ділянці, площею - 349 кв. м., яка знаходиться у фактичному користуванні.
ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 19.02.1968 року його та відповідача мати - ОСОБА_3 придбала будинок, розташований за адресою - АДРЕСА_1 , який складався з кам`яної одноповерхової житлової будівлі та надвірних споруд.
У 1996 році він разом зі своїм старшим братом - відповідачем ОСОБА_2 вирішили знести старий будинок разом з надвірними спорудами за адресою - АДРЕСА_1 , та за вказаною адресою побудували новий будинок. При цьому, ОСОБА_3 не заперечувала проти нового будівництва, так як старий будинок був фактично непридатний для проживання.
Будівництво нового будинку здійснювалось на його - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кошти, відповідно до домовленості між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ним - ОСОБА_1 новий будинок будувався на дві сім`ї з різними входами. ОСОБА_3 проживала відповідно до загальної домовленості у половині ОСОБА_2 на першому поверсі.
Відповідно до свідоцтва про право власності номер НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 04.03.2004 р., зареєстрованого в КП «Одеське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі №129-15, номер запису 13746, ОСОБА_3 була власником житлового будинку під літ. «А», загальною площею - 365,7 кв. м., жилою площею - 109,1 кв. м., та надвірних споруд №1-6, 9-огорожа, І - мостіння, розташованих на земельній ділянці, площею - 349 кв. м., яка знаходиться у фактичному користуванні, за адресою - АДРЕСА_1 .
Позивач стверджує, що у 2005 році ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно до якого, він - ОСОБА_1 мав успадкувати право власності на спірне домоволодіння, а згідно з договором дарування від 02.09.2008 р., зареєстрованому в реєстрі за №3-3552, ОСОБА_3 подарувала житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою - АДРЕСА_1 , йому - ОСОБА_1 ..
У 2011 році ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 та нього - ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право власності на домоволодіння від 04.03.2004 р. та договору дарування від 02.09.2008 р. недійсними, визнання права власності на Ѕ частину будинку, який розташований за адресою - АДРЕСА_1 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.08.2011р. у справі №1512/2-4639/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.12.2011 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 08.02.2012 р., позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсними свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними спорудами від 04.03.2002 р. та договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами від 02.09.2008 р., відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала вказаний житловий будинок ОСОБА_1 .. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою - АДРЕСА_1 , та складається в цілому з кам`яного житлового будинку під літ. «А», загальною площею - 365,7 кв. м., з яких житлової площі - 109,1 кв. м., та надвірних споруд №1-6, 9-огорожа, І-мостіння, розташованих на земельній ділянці, площею - 349 кв. м., яка знаходиться у фактичному користуванні.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
Вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що будинок будувався за спільні кошти братів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки на час перебудови будинку ОСОБА_3 була непрацездатною за віком. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.12.2011 р. також встановлено, що ОСОБА_3 не була власником спірного будинку, а тому не могла укладати стосовно нього договір дарування.
Позивач зазначає, що він разом зі своєю родиною увесь час проживав та продовжує проживати в будинку під АДРЕСА_1 , але не може підтвердити своє право власності будинок, оскільки правовстановлюючі документи на будинок визнані недійсними. 
З урахуванням викладеного, у зв`язку з тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.08.2011 року не врегульовано право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину вказаного домоволодіння, ОСОБА_1 позбавлений права розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, звернувся до суду з даним позовом (а. с. 1 - 1 зворотна сторона, 15 - 17).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

У відзиві на позов ОСОБА_2 заперечує проти позову. Просить у задоволенні позову відмовити.
Відзив на позов обґрунтовано тим, що судом у 2011 році не було врегульовано право власності на Ѕ частину зазначеного домоволодіння саме за ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, не врегулювавши протягом трьох років з часу ухвалення судового рішення спірне питання щодо відновлення свого права власності на Ѕ частку будинку в судовому порядку.
Отже, як на думку відповідача, не вбачається правових підстав вважати ОСОБА_1 власником іншої Ѕ частки будинку з підстав отримання спадщини від померлої.
Також відповідач зазначає, що ОСОБА_1 помилково вважає себе власником Ѕ частки будинку з підстав проживання і користування даним нерухомим майном, всупереч твердженням позовної заяви, що правовстановлюючі документи на будинок визнані судом недійсними.
Проте, договір дарування ОСОБА_3 від 02.09.2008 року про дарування ОСОБА_1 будинку з надвірними спорудами за адресою - АДРЕСА_1 , визнаний судом недійсним.
На думку відповідача, син ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 , як член її сім`ї втратив право на користування Ѕ частки будинку за адресою - АДРЕСА_1 , у зв`язку із припиненням права власності на будинок ОСОБА_3 на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 05.08.2011 року.
Таким чином, відповідач вважає, що доводи позивача, що він постійно проживає і користується даним нерухомим майном і ці обставини свідчать про його право власності на майно, є помилковими і не заслуговують на увагу. Інших правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину зазначеного нерухомого майна з позовної заяви не вбачається.
При цьому, відповідач вказує, що земельна ділянка під будівлею станом на сьогоднішній день не приватизована, власником та розпорядником цієї земельної ділянки є - Виконавчий комітет Одеської міської ради.
При цьому, він - ОСОБА_2 не реєстрував на себе іншу Ѕ частку будівлі, не вчиняє жодних перешкод щодо користування будинком і проживання в ньому ОСОБА_1 з сім`єю, не має жодного відношення до предмету позову - визнання права власності за ОСОБА_1 на Ѕ частку домоволодіння, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 не заявляє позовні вимоги щодо визнання права власності за собою на власність Ѕ частки ОСОБА_2 в даному будинку.
Право на Ѕ частку домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , яка є предметом позову ОСОБА_1 не зареєстровано за жодним суб`єктом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У зв`язку з чим, виходячи з судової практики Верховного Суду, відповідачем у такому позові слід зазначати власника земельної ділянки, на якій спірна будівля чи споруда розташована, тобто - Виконавчий комітет Одеської міської ради.
Таким чином, відповідач вважає, що він є неналежним відповідачем у дані справі (а. с. 40 - 44).

2.4 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року відмовлено у задоволені вищевказаної позовної заяви ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що як на підставу позову позивач посилається на ст. 392 ЦК України, яка передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 року по справі №916/1608/18, зазначила про те, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.
Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
Разом з тим, доказів втрати документа, який засвідчує право власності позивача, суду надано не було, як і не було надано доказів, що його право власності оспорюється або не визнається відповідачем.
Таким чином, у даному випадку, підстави для застосування положень ст. 392 ЦК України відсутні.
Крім того, ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.12.2011 року було встановлено, що будинок, який став власністю ОСОБА_4 був фактично побудований заново, має 3 поверхи, загальною площею - 365,7 кв. м., жилою - 109,1 кв. м., збудований на 2 виходи, складається з двох повністю ідентичних половин, що підтверджує пояснення позивача про те, що будинок був створений заново сумісною працею двох братів, які його будували для себе та своїх сімей, ніякого переобладнання та реконструкції при цьому не проводилося, а було фактично створений та побудований новий будинок на два господаря.
Разом з тим, свідоцтво про право власності на домоволодіння від 04 березня 2004 року, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради, за яким ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок літ. «А», загальною площею - 365,7 кв. м., жилою площею - 109,1 кв. м., відображеному у технічному паспорті від 14.11.2002 року, було визнано судом недійсним.
Тобто, суд зазначив, що право власності ОСОБА_3 на житловий будинок літ. «А», загальною площею - 365,7 кв. м., жилою площею - 109,1 кв. м., було припинено, у зв`язку з визнанням свідоцтва про право власності недійсним, а ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, так і не врегулювавши питання щодо права власності на Ѕ частину зазначеного питання. 
Таким чином, підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку, відповідно до ст. 332 ЦК України, відсутні.
Також, місцевий суд дійшов до висновку про те, що син ОСОБА_3 - позивач ОСОБА_1 , як член її сім`ї, втратив право на користування Ѕ частки будинку за адресою - АДРЕСА_1 у зв`язку із припиненням права власності на будинок ОСОБА_3 на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 05.08.2011 року, а тому підстави для застосування ст. 383 ЦК України також відсутні.
Суд першої інстанції не надав правову оцінку заяві відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки місцевий суд дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволені позову по суті з підстав недоведеності та безпідставності позовних вимог (а. с. 64 - 72).

2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Черемнов Д.В., діючий від імені  ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справ, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт зазначає, що: 1) суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не прийняв до уваги, що право користування та проживання позивача ОСОБА_1 в Ѕ частині будинку не є похідним від права власності на цей будинок ОСОБА_3 , яке було припинено судовим рішенням Київського районного суду міста Одеси від 05.08.2011 року, а є похідним від його права власності на вказану Ѕ частину будинку. Фактичні обставини щодо рівної участі позивача та відповідача у будівництві спірного будинку, визначають його право спільної власності на результати цього будівництва встановлені судовими рішеннями, які є обов`язковими як для сторін, так і для суду; 2) підстава позову це не конкретна норма закону, яка зазначена в позовній заяві, а фактичні обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Фактичні обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, встановлені судовими рішеннями про які зазначено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. За таких обставин суду першої інстанції необхідно було, з урахуванням цих встановлених фактичних обставин, зокрема з урахуванням дати будівництва будинку, встановленої в ухвалі Апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2011 року, а саме 1998-1999 p.p., застосовувати норму матеріального права, яка діяла на той час, зокрема ст. 12 та 17 Закону України «Про власність» та прийняти законне рішення про задоволення позову; 3) що стосується надання доказів того, що право власності позивача оспорюється або не визнається відповідачем, то такі докази містяться у відзиві на позов, який суд цитував у тексті судового рішення, та у заяві відповідача про застосування строків позовної давності (а. с. 82 - 87).

2.7 Узагальнені доводи позивача, інших учасників справи в апеляційному суді

ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Одеської міської радине скористались правом надання відзиву, пояснень на апеляційну скаргу. Відзив, пояснення на апеляційну скаргу до суду не надійшли.
До апеляційного суду 09.06.2022 року надійшла заява адвоката Смирнова А.І., діючого від імені ОСОБА_2 , в якій представник зазначає, що сторона відповідача не визнає апеляційну скаргу. У задоволенні апеляційної скарги просить відмовити. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

2.8 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.06.2021року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Черемнова Дмитра Вікторовича, діючого від імені  ОСОБА_1 ,на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року (а. с. 107 - 107 зворотна сторона).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.06.2021року справу призначено до розгляду у приміщенні у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 108).
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Від адвоката Смирнова В.І., діючого від імені ОСОБА_2 , надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
Від інших учасників справи заяв, клопотань до суду не надійшло.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, період знаходження справи на розгляді апеляційного суду, багаторазове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення правової позиції учасників справи у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Черемнова Дмитра Вікторовича, діючого від імені  ОСОБА_1 , підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2011 року, було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - Виконавчий комітет Одеської міської ради, про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на Ѕ частку домоволодіння. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на домоволодіння від 04 березня 2004 року, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради, за яким ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок літ. «А», загальною площею - 365,7 кв. м., жилою площею - 109,1 кв. м, відображеному у технічному паспорті від 14.11.2002 року. Визнано договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 02 вересня 2008 року між ОСОБА_3 , як дарувальником, та ОСОБА_1 , як обдарованим, недійсним. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , та складається в цілому з кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою - 109,1 кв. м., загальною площею - 365,7 кв. м. (далі - Житловий будинок) та надвірних споруд № 1-6, 9 - огорожа, І - мостіння, розташованих на земельній ділянці площею - 349 кв. м., яка знаходиться у фактичному користуванні.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.02.2012 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2011 року.
Вказаним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2011 року (справа № 1512/2-4639/11р.), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2011 року, встановлено, що вищевказаний спірний житловий будинок будувався за кошти братів - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. ОСОБА_2 - відповідач по даній справі і позивач по справі № 1512/2-4639/11р. під час розгляду останньої визнавав, що будинок був створений заново сумісною працею двох братів, які його будували для себе та своїх сімей. Був побудований новий будинок на два господаря.
Між сторонами виникли правовідносини щодо спільної часткової власності.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. 
Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо.
Отже, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, спільної праці громадян є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
З огляду на вищевикладене, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення помилково не прийняв до уваги, що право користування та проживання позивача ОСОБА_1 в Ѕ частині будинку не є похідним від права власності на цей будинок ОСОБА_3 , яке було припинено судовим рішенням Київського районного суду міста Одеси від 05.08.2011 року, а є похідним від його права власності на вказану Ѕ частину будинку.
Крім того, місцевий суд помилково не врахував встановлений факт про те, що спірний житловий будинок побудований в рівних часткахза кошти  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. 
Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає обґрунтованим позов ОСОБА_1  про визнання за ним права власності на Ѕ частину домоволодіння.
Щодо застосування строку позовної давності за заявою відповідача ОСОБА_2 апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Відповідач вважає, що перебіг строку позовної давності почався з 23.12.2011 р. - постановлення ухвали апеляційного суду Одеської області про залишення без змін рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.08.2011 р..
Колегія суддів не погоджується з цим.
Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позов не заперечував тих обставин, що спірний житловий будинок побудований сторонами по справі в рівних частках. Разом з тим, він заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що не можна вважати ОСОБА_1 власником іншої Ѕ частки будинку з підстав отримання спадщини від померлої мати, яка так і не оформила своє право власності на житловий будинок. Договір дарування від 02.09.2008 року, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 спірний будинок визнаний судом недійсним. Син ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 , як член її сім`ї втратив право на користування Ѕ часткою будинку у зв`язку із припиненням права власності на будинок ОСОБА_3 на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 05.08.2011 року.
ОСОБА_2 визнав, що позивач - ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю постійно проживає і користується спірним нерухомим майном. Зазначив, що він не вчиняє жодних перешкод щодо користування будинком і проживання в ньому ОСОБА_1 з сім`єю.
Оскільки позов заявлено за інших підстав ніж ті, про які зазначено відповідачем у відзиві на позов та у зв`язку із чим відповідачем зроблено заяву про застосування позовної давності, посилання відповідача на те, що перебіг позовної давності почався з 23.12.2011 р. є помилковим. Колегія суддів, виходячи з вищевказаного не вбачає підстав для застосування позовної давності.
Вбачаючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1  про визнання за ним права власності на Ѕ частину домоволодіння є такими, що підлягають задоволенню.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на наступне у статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.
Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції").
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення до суду, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність в контексті статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України і цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у вказаній статті.
Статтею 4 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, було визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Частиною першою статті 5 ЦПК України в чинній редакції, яка також була чинною на час прийняття постанови судом апеляційної інстанції, визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У пунктах 3, 5 частини другої статті 119 ЦПК України в редакції на час звернення до суду, визначено, що в позовній заяві позивач викладає зміст позовних вимог та обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Також у частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України в чинній редакції передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
У статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" закріплено завдання суду при здійсненні правосуддя та вказано, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У статті 263 ЦПК України в чинній редакції та в редакції, чинній на час ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції, передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Такі ж вимоги щодо законності та обґрунтованості рішення суду були закріплені також у статті 213 ЦПК України в редакції на час ухвалення судового рішення судом першої інстанції.
При ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (частина перша статті 214 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції).
Аналогічні положення містить стаття 264 ЦПК України в чинній редакції.
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Вказана правова позиція щодо необхідності застосування судом для прийняття судового рішення тих норм матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц.
Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що судпершої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, помилково не застосовував норми матеріального права, зокрема ст. ст. 12, 17 Закону України «Про власність» є також обґрунтованими.
Інші доводи апеляційної скарги на увагу апеляційного суду не заслуговують.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що доводи апелянта є доведеними, оскільки вони підтверджуються зібраними по справі доказами і відповідають вимогам закону. 

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Черемнова Дмитра Вікторовича, діючого від імені  ОСОБА_1 , є доведеними, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння за вищевказаного обґрунтування.

3.6 Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року підлягає скасуванню та ухваленню нового судового рішення про задоволення позовних вимог, то у відповідності до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 за звернення із позовною заявою сплатив судовий збір у розмірі - 10 501 грн. (а. с. 9). 
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі - 7 760 грн. (а. с. 104 а) та 8 000 грн. (а. с. 104 б), що у сумі складає - 15 760 грн..
На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені останнім та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в суді першої інстанції - 10 501 грн. (а. с. 9), в апеляційній інстанції - 15 760 грн. (а. с. 104 а, 104 б), разом - 26 261 грн..

3.7 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Черемнова Дмитра Вікторовича, діючого від імені  ОСОБА_1 , - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення. 

Позовну заяву  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Одеської міської ради, про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на Ѕ частину домоволодіння, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , та складається в цілому з кам`яного житлового будинку під літ. «А», загальною площею - 365,7 кв. м., жилою площею - 109,1 кв. м., та надвірних споруд №1-6, 9 - огорожа, І - мостіння, розташованих на земельній ділянці площею - 349 кв. м..

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі - 26 261 (двадцять шість тисяч двісті шістдесят одна) грн. 00 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 14 червня 2022 року.

Головуючий суддя:                                                А. П. Заїкін

Судді:                                                                О. В. Князюк 

                                                                        О. М. Таварткіладзе