П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 квітня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/8037/21	

Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 24 вересня 2021 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправними дій, визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :
У травні 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправними дій відповідача щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні позивача за період з 03.08.2018 року по 28.04.2021 року з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року по справі №420/1803/20, визнання протиправною відмови відповідача щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки з 03.08.2018 року по 28.04.2021 року розрахунку при звільненні з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року по справі №420/1803/20, зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 03.08.2018 року по 28.04.2021 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року по справі №420/1803/20.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що відповідач тільки 28.04.2021 року остаточно розрахувався з ним, але середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні не виплатив. Несвоєчасний розрахунок при звільненні доводить, що відповідач не виконав своїх зобов`язань та порушив його законне право щодо отримання остаточного розрахунку в строки, визначені законодавством. При цьому, позивач в позовних вимогах не вимагає повторне стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум, а просить суд зобов`язати відповідача виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 03.08.2018 року по 28.04.2021 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати , затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 з урахуванням раніше проведених виплат відповідно рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року по справі №420/1803/20.
Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про відсутність підстав для задоволення позову.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року по справі №420/1803/20.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Військовою частиною А0456подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати судове рішення частково, а саме в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018р. по 27.04.2021р., ухвалити нове рішення в частині нарахування та виплати на користь позивача середнього заробітку з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц.
В обґрунтування скарги, посилаючись на правові висновки Великої палати Верховного суду, викладені у постанові від 26.06.2019р. по справі № 761/9584/15-ц, апелянт зазначає, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця. У зв`язку цим, такі критерії можуть визначатись судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених в ній обставин. Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Метою, яка закладена законодавцем в змісті процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП України, є компенсація працівникові майнових втрат, яких він зазначає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазначити позивач. Далі, у своїй скарзі, апелянт, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.11.2020р. по справі № 480/3105/19 вказує, що в разі виплати частини належних звільненому працівникові сум, зменшується й відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, незалежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум, прямо пропорційно залежить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Апелянт звертає увагу, що невиплачена сума 20  011,52 грн. становить лише 2,67% від всіх належних сум, які виникли в спірний період, а саме від 746964,12 грн.
15.12.2021р. (вхід.№28159/21) від позивача у справі до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому посилаючись на хибність тверджень апелянта, ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні скарги та залишити судове рішення без змін мотивуючи тим, що на його думку, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, вірно застосував норми процесуального та матеріального права та дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову. Наведена відповідачем у скарзі інформація стосовно розміру заявлених позовних вимог немає жодного сенсу у зв`язку із тим, що у позові не було вказано будь-яких розмірів через відсутність компетенції щодо проведення відповідних розрахунків, тощо.
Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ст.311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, згідно Витягу із наказу Міністра оборони України №376 від 23.06.2018 року відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу ОСОБА_1 звільнено у запас за п. б (за станом здоров`я) з посади начальника служби безпеки дорожнього руху Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (аркуш справи 20).
Наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 03.08.2018 року №148 позивача виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду справі №420/1803/20 визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 03.08.2018 року по 15.12.2019 року, визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки з 03.08.2018 року по 15.12.2019 року розрахунку при звільненні та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 03.08.2018 року по 15.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. В іншій частині позову - відмовлено.
При цьому, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі №420/4690/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо: невірного розрахунку ОСОБА_1 посадового окладу (7740,00 грн.) та окладу за військовим званням (1480,00 грн.) для нарахування та виплати грошового забезпечення за період 01.03.2018 по 03.08.2018 року; використання розміру посадового окладу (7740.00 грн.) та розміру окладу за військовим званням (1480,00 грн.) для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільнені з військової служби ОСОБА_1 ; видачі ОСОБА_1 невірної довідки про розміри щомісячних та додаткових видів грошового забезпечення за період 01.03.2018 по 03.08.2018 року з використання розміру посадового окладу (7740,00 грн.) та розміру окладу за військовим званням (1480,00 грн.) для нарахування пенсії; використання розміру посадового окладу (7740,00 грн.) та розміру окладу за військовим званням (1480,00 грн.) для нарахування та виплати ОСОБА_1 належної грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 : здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за період 01.03.2018 по 03.08.2018 року з урахуванням п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України від 07.12.2017 №2246-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на 01.01.2018 року, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти; виплатити ОСОБА_1 різницю між перерахованим та фактично виплаченим розміром грошового забезпечення за період 01.03.2018 по 03.08.2018 року з урахуванням п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України від 07.12.2017 №2246-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на 01.01.2018, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти; здійснити перерахунок одноразової грошової допомоги при звільнені з військової служби ОСОБА_1 з урахуванням п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України від 07.12.2017 №2246-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на 01.01.2018, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти; виплатити ОСОБА_1 різницю між перерахованими та фактично виплаченими сумами одноразової грошової допомоги при звільнені з військової служби, виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом Законом України від 07.12.2017 №2246-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на 01.01.2018, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти; видати ОСОБА_1 довідку Про розміри щомісячних видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій для обчислення пенсії за період 01.03.2018 до 03.08.2018 року з урахуванням п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України від 07.12.2017 №2246-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на 01.01.2018, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти; здійснити перерахунок грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виплаченої ОСОБА_1 за Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року по справі №420/3935/19, виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України від 07.12.2017 №2246-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на 01.01.2018, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти; виплатити ОСОБА_1 різницю між перерахованою та фактично виплаченою грошовою компенсацією за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виплаченої ОСОБА_1 за Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року по справі №420/3935/19, виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України від 07.12.2017 №2246-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на 01.01.2018, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 420/4690/20 на картковий рахунок позивача 28.04.2021 року перераховані грошові кошти в розмірі 19711,35 грн. (аркуш справи 32).
22 березня 2021 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати , затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 03.08.2018 року по день коли будуть фактично здійснені виплати відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.09.2020 року у справі №420/4690/20 з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, з урахуванням раніше проведених виплат (аркуші справи 22-23).
Листом №154/181/1-284 від 29.03.2021 року Фінансово-економічне управління Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України повідомило позивача про те, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.09.2020 року по справі №420/4690/20 не передбачено нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку по день фактичного розрахунку (аркуш справи 24).
Позивач вважає, що відповідач тільки 28.04.2021 року остаточно розрахувався з ним, проте не виплатив середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільнені, у зв`язку із чим позивач має право на стягнення середнього заробітку за відповідний період затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 28.04.2021 року, що й зумовило звернення до суду з даним позовом.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, врахувавши, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення у зв`язку із не здійсненням відповідачем нарахування та виплати усіх належних позивачу коштів при його звільненні.
За вказаного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року, визнання протиправними дій щодо відмови у виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за вказаний вище період з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року, з урахуванням того, що 28.04.2021р. – є днем, коли було проведено остаточний розрахунок з позивачем, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року по справі №420/1803/20.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другої статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»(далі – Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 15 серпня 2019 року, при цьому, відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку.
Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу.
Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, колегія суддів вважає, що норми ст.116 та ст.117 КЗпП України хоча і є загальними, однак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом у своїх постановах, зокрема: від 28 жовтня 2020 року у справі №240/222/20, від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 09 жовтня 2020 року у справі №580/3988/19, тощо.
Таким чином, зважаючи на наявність сталої судової практики щодо застосування положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку, що позивач у даному випадку має право на отримання відшкодування за затримку виплати йому грошового забезпечення при звільненні.
Тобто, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Апелянтом не заперечується, що ним було проведено не повний розрахунок при звільненні позивача.
Як встановлено колегією суддів, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 420/4690/20, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено та на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 420/4690/20, на картковий рахунок позивача 28.04.2021 року перераховані грошові кошти в розмірі 19711,35 грн.
Вказане свідчить про те, що станом на день виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, відповідач не провів з позивачем розрахунок у повному обсязі, отже, відповідачем повний розрахунок при звільненні проведено з позивачем поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.
З огляду на викладене, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення.
Відтак, відмова відповідача у проведенні виплати позивачу середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні є необґрунтованою.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.
Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 , колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 викладені наступні правові висновки: "Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні."
Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При цьому, судова колегія враховує посилання позивача на те, що відповідачем зазначено суму виплачених позивачу коштів – 746  964,12 грн., яка не відповідає дійсності, вказана без обґрунтувань на яких підставах та яким чином її було розраховано та відповідних доказів у підтвердження цього. До того ж, і самим позивачем, звертаючись до суду, не було вказано жодних розмірів, які має сплатити відповідач, з огляду на відсутність у нього компетенції щодо проведення відповідних розрахунків. 
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу апелянта на те, що з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2019р. по справі № 761/9584/15-ц, в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівнику сум, зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні працівникові суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, як свідчать наявні у справі докази, відповідачем не надано жодного документу у підтвердження здійснення розрахунків суми, яка повинна була бути виплачена позивачу, з урахуванням здійснених перерахунків на виконання рішень судів у справах №1540/5127/18, №420/3935/19, №420/1803/20 та №420/4690/20 за позовами ОСОБА_1 та фактично виплачені суми при звільненні. Сума виплачених за період спірних правовідносин позивачу коштів – 746964,12 про яку вказує скаржник у апеляційній скарзі, жодним чином не обґрунтована та не підтверджена належними письмовими доказами, відповідачем відповідно до наданих законом повноважень в тому числі щодо здійснення розрахунків з військовослужбовцями, які звільняються з військової служби, не здійснено жодних розрахунків суми відповідальності у відповідності до приписів Порядку №100, яка на його думку підлягає виплаті позивачу, в тому числі й з урахуванням критеріїв зменшення.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що ст.ст. 116, 117 КЗпП не передбачають повторне стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум, оскільки в даному випадку остаточний розрахунок з позивачем після звільнення відповідач здійснив лише 28.04.2021 року, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції у своєму рішенні.
З встановлених спірних обставин справи та наведених приписів чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року та визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року по справі №420/1803/20.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315-317, 321, 322, 325 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року у справі 420/8037/21 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.