П О С Т А Н О В А
                                             І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
 22 червня 2022 року                                                                                             м. Київ
         
 Справа № 753/21235/20
 Провадження: № 22-ц/824/5552/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,
секретар Івасенко І.А.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Змаженка Леоніда Яковича в інтересах ОСОБА_1 ,
на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року, постановлену під головуванням судді Колесника О.М.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Москаленко Наталія Олександрівна, про визнання спадкового договору недійсним,
 
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18 серпня 1997 року НОМЕР_3 її батьку, ОСОБА_3 , її матері, ОСОБА_4 , та її братові, ОСОБА_2 , належала на праві приватної часткової власності, у рівних долях 1/3 кожному, трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . 30 серпня 2006 року ОСОБА_4 , відповідно до договору дарування, подарувала ОСОБА_2 належну їй 1/3 частину вказаної квартири. 11 жовтня 2019 року ОСОБА_3 склав заповіт, згідно якого Ѕ частку всього його майна заповів їй, ОСОБА_1 . У подальшому, їй стало відомо, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали спадковий договір, згідно якого ОСОБА_2 у разі смерті ОСОБА_3 набуває право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 . На підставі спадкового договору від 09 грудня 2019 року накладено заборону відчуження 1/3 частки вказаної квартири, до виконання, припинення чи розірвання договору. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Зазначила, що коли вона оглянула копію даного договору, звернула увагу, що в графі «Набувач» зроблено запис та поставлено підпис не її братом, ОСОБА_2 , а батьком, ОСОБА_3 . Також вказала, що на час підписання оскаржуваного договору її брат знаходився на території Німеччини, тому фізично договір підписати не міг. У зв`язку з цим вважала вказаний договір незаконним. За наведених обставин, просила суд визнати недійсним спадковий договір, укладений 09 грудня 2019 року та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Москаленко Н.О., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який зареєстровано в реєстрі за №1392; скасувати державну реєстрацію у Спадковому реєстрі вказаного спадкового договору від 09 грудня 2019 року; стягнути судові витрати з відповідача.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 про визнання спадкового договору недійсним залишено без розгляду. 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 26 453,77 грн. 
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Змаженко Л.Я. в інтересах ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в розмірі 26 453,77 грн та постановити нову ухвалу про зменшення розміру судових витрат, пов`язаних з розглядом даної справи.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що частина документів, якими відповідач обґрунтовує розмір судових витрат, пов`язаних з розглядом даної цивільної справи, не є доказами, які підтверджують витрати ОСОБА_2 , які пов`язані саме з розглядом даної справи. На його думку, копії квитків, копії медичних довідок про надання медичних послуг, копія страхового полісу не можуть бути відповідними доказами, оскільки саме прибування відповідача в Україну не пов`язане з датами розгляду даної цивільної справи. Окрім того, копія рахунку за проживання в м. Києві, видана готелем, не може бути доказом для відшкодування судових витрат, оскільки відповідач має в особистій приватній власності дві квартири у м. Києві, тобто, він намагається збільшити судові витрати та за рахунок позивача отримати їх відшкодування. Також зазначив, що вважає витрати, понесені відповідачем на отримання правової допомоги від адвоката Луценка Д.О., необґрунтованими та завищеними.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 25 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
В судовому засіданні адвокат Змаженко Л.Я. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.
Адвокат Луценко Д.О. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Приватний нотаріус КМНО Москаленко Н.О. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається із матеріалів справи, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23.09.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спадкового договору недійсним залишено без розгляду.
27.09.2021 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Луценко Д.О. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення та стягнення з позивачки на користь відповідача судових витрат у розмірі 26 453,77 грн, з яких: 6 000 грн за надання правничої допомоги адвокатом Косиком В.М., 4 000 грн за надання правничої допомоги адвокатом Луценком Д.О., 202.83 грн за надання поштових послуг на пересилання матеріалів справи адвокатом Косиком В.М. суду та сторонам у справі, 300 грн  за надання послуг по перекладу паспорту громадянина Німеччини на українську мову, зробленого за вимогою суду, виконавець Бюро перекладів «Лінго групп», 66.48 Євро вартість авіаквитка від 28.05.2021 року, 150 Євро вартість автобусних квитків (Берлін Київ) від 28.03.2021 року,  1330 грн та 1100 грн за надання медичних послуг щодо проходження тесту на КОВІД19  2941 грн та 2500 грн за проживання у готелях в м. Києві, а також 856 грн за укладення страхових полісів, які необхідні при перетині кордону. 
На обґрунтування вказаних вимог надав копії ордерів адвокатів Косика В.М. та адвоката Луценко Д.О.; квитанцій за надання поштових послуг на пересилання матеріалів справи адвокатом Косик В.М. суду та сторонам у справі; акти приймання виконаних робіт від 08.04.2021 року, укладеним між Косиком В.М. та ОСОБА_2 ; квитанції про оплату вартості послуг адвоката Косика В.М. за актом від 08.04.2021 року, акт приймання виконаних робіт від 25.09.2021 року, укладеним між адвокатом Луценком Д.О. та ОСОБА_2 , квитанцію про оплату вартості послуг адвоката Луценко Д.О. за актом від 27.09.2021 року, квитанції за переклад паспорту громадянина Німеччини на українську мову, авіаквитка від 28.05.2021 року, автобусних квитків від 28.03.2021 року та 09.04.2021 року, довідок про надання медичних послуг - проходження тесту на КОВІД19, рахунки за проживання у м. Києві в період з 22.06.2021 року по 24.06.2021 року, видані готелем «Мисливський двір», вартість послуги 2941,00 грн, акту виконаних робіт №030/03 від 30.03.2021 року на проживання ОСОБА_2 у готелі в період з 30.03.2021 року по 01.04.2021 року, вартість послуг 2500 грн, страхових полісів від 26.03.2021 року від 12.06.2021 року.
Задовольняючи заяву ОСОБА_2   про ухвалення додаткового рішення у справі, суд першої інстанції  виходив з її обґрунтованості та доведеності понесених відповідачем витрат.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 138 ЦПК України, витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
З матеріалів справи убачається, що 08 квітня 2021 року між ОСОБА_2 та адвокатом Косиком В.М. укладено договір про надання правової допомоги. 
Згідно актів здачі приймання-передачі виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 08.04.2021 року адвокатом були надані, а клієнтом прийняті наступні послуги: зустріч з адвокатом, консультація, узгодження правової позиції (витрачено 2 години, вартість 1000 грн), ознайомлення адвоката з документами (витрачено 2 години, вартість 1000 грн), складання відзиву на позовну заяву, виготовлення копій документів, направлення сторонам (витрачено 6 годин,  вартість 3 000 грн), участь адвоката у судовому засіданні 23.06.2021 року (витрачено 2 години, вартість 1000 грн).
Вказані послуги оплачені клієнтом, що підтверджується відповідними квитанціями.
23.06.2021 року між між ОСОБА_2 та адвокатом Луценком Д.О. укладено договір про надання правової допомоги. 
Згідно акту прийому-передачі наданих послуг  від 25.09.2021 року адвокатом були надані, а клієнтом прийняті наступні послуги: участь адвоката у судових засіданнях 26.07.2021 року та 24.09.2021 року (витрачено часу 3 год. 30 хв, вартість 2 000 грн) підготовка документів, складання заяви про ухвалення додаткового рішення, подання заяви до суду, участь в судовому засіданні (вартість 2 000 грн).
Витрати відповідача на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн підтверджені належними  доказами щодо надання адвокатами правничих послуг відповідачу та понесення останнім таких витрат. При цьому, слід відмітити, що вказані докази були надані суду у строк, визначений процесуальний законом.
Так, представником позивачки подавалось клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, наданої адвокатом Косиком В.М., однак не надано доказів з метою доведення надмірності понесених відповідачем витрат на правову допомогу та не надано доказів на їх спростування. Більше того, позивачем не було висловлено жодних заперечень щодо розміру витрат, понесених відповідачем за надання правничої допомоги адвокатом Луценком Д.О.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат та стягнення з позивачки на користь відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, а також витрат за надання послуг по перекладу у розмірі 300 грн, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із доведеності розміру понесених витрат, складності справи, обсягу наданих послуг й виконаних робіт, а також врахував надані відповідачем розрахунки гонорарів, та квитанції про оплату наданих послуг, додані до заяви про розподіл судових витрат.
Однак, поза увагою суду першої інстанції залишилося дослідження питання щодо відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, переїздом сторони  до іншого населеного пункту (стаття 138 ЦПК України).
Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини дев`ятої статті 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).
Верховний Суд зауважує, що запровадження законодавцем граничного розміру (верхньої межі) компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані з прибуттям до суду, покликане насамперед запобігти завищенню розміру цих витрат та попередженню зловживання правом.
Граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», згідно з додатком до якої витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.
У свою чергу, питання, пов`язані з відшкодуванням витрат на відрядження унормовані постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» та Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59.
За змістом пунктів 7, 9 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються, окрім іншого, витрати на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті).
Витрати на проїзд державних службовців, а також інших осіб, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, у м`якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1 класу та бізнес-класу, фактичні витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення та на перевезення багажу понад вагу, вартість перевезення якого входить до вартості квитка того виду транспорту, яким користується працівник, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з підтвердними документами.
Відповідно до пунктів 6, 7 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59 витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.
Пунктом 14 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59 визначено, що підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України.
В абзаці сімнадцятому статті 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» визначено, що розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.
В той же час, як пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98, так і пунктом 12 розділу ІІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59 передбачено, що у разі відрядження за кордон на службовому автомобілі витрати на пально-мастильні матеріали відшкодовуються з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу відповідно до затвердженого маршруту.
Отже, сторона, яка не є суб`єктом владних повноважень і на користь якої ухвалене судове рішення, має право на компенсацію здійснених нею та підтверджених документально витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, які не можуть перевищувати встановлені законодавством, зокрема постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 та Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59.
Водночас, вищевказані нормативно-правові акти органів виконавчої влади передбачають можливість відшкодування витрат на проїзд в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі), або ж витрат на пально-мастильні матеріали, які відшкодовуються з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу відповідно до затвердженого маршруту.
Отже, вирішуючи питання про відшкодування стороні витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалася особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Якщо на підтвердження здійснених стороною витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, подано документи щодо проїзду транспортом загального користування, то такі витрати повинні бути відшкодовані у розмірі вартості квитка, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством. Такі витрати також можуть бути відшкодовані у розмірі витрат на пально-мастильні матеріали, з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу, якщо вони підтверджені документально.
Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті затверджено наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43 і призначені для планування потреби підприємств, організацій та установ в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива.
Як убачається із матеріалів справи, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 31.03.2021 року (а.с. 41).
31.03.2021 року у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 23.06.2021 року (а.с. 58).
23.06.2021 року судом першої інстанції продовжено перерву у підготовчому судовому засіданні до 26.07.2021 року (а.с. 113).
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 був присутнім у всіх вищезазначених судових засідання, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відшкодування відповідачу за рахунок позивачки витрат,  пов`язаних з переїздом, зокрема, за автобусні квитки від 28.03.2021 року вартістю 75 Євро (2500.27 грн. за курсом НБУ 33.0337 гривні за один Євро станом нa 28.03.2021 року) та від 09.04.2021 року вартістю 75 Євро (2491.99 грн за курсом НБУ 33.2266 гривні за один Євро станом на 09.04.2021 року), а також  авіаквиток у розмірі  66.48 Євро (2231.68 гривень за курсом НБУ 33.5693 гривні за один Євро станом на 28.05.2021 року), оскільки вказані витрати, здійснені  відповідачем, пов`язані з явкою до суду та доведені належними доказами.
Однак, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про відшкодування відповідачу за рахунок позивачки витрат на проживання у м. Києві у готелі «Мисливський двір» в період з 22.06.2021 року по 24.06.2021 року у розмірі  2941,00 грн, та в період з 30.03.2021 року по 01.04.2021 року у розмірі 2500 грн.
Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 зареєстрований та має у власності частку у квартирі АДРЕСА_1 ,  тобто, відповідач має житло у м. Києві, а тому його проживання у готелях не було необхідним. З огляду на вказане, колегія суддів вважає вимоги відповідача в цій частині такими, що направлені на завищення розміру витрат, які підлягають відшкодуванню за рахунок позивача, та зловживання правом.
Безпідставними є і вимоги відповідача щодо відшкодування витрат за надання медичних послуг (проходження тестів на КОВІД19)  у розмірі  1330 грн та 1100 грн, а також, витрат, понесених на укладення страхових полісів від 26.03.2021 року у розмірі 566.00 грн та від 12.06.2021 року у розмірі 290,00 грн (загальна вартість послуг 856.00 грн), оскільки вказані витрати не відносяться до судових витрат у розумінні положень статті 133 ЦПК України.
Також, колегія суддів вважає необґрунтованим стягнення з позивачки на користь відповідача витрат, понесених у зв`язку з пересиланням матеріалів справи адвокатом Косик В.М. суду та іншим учасникам справи  у розмірі 202,83 грн, оскільки направлення адвокатом копій документів  сторонам входить в обсяг наданих ним правничих  послуг, які погоджені в акті здачі приймання-передачі виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 08.04.2021 року (а.с. 150). 
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи заяву про ухвалення додаткового рішення, дотримався вимог процесуального закону, проте неповно дослідив наявні у справі докази і не надав їм належну оцінку, та як наслідок, дійшов помилкового висновку про задоволення заяви ОСОБА_2   у повному обсязі.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на вищенаведене, ухвала суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення розміру судових витрат, пов`язаних з розміром справи, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 26 453,77 грн до 17 523,94 грн, з  яких 6 000 грн за надання правової допомоги адвокатом Косиком В.М., 4 000 грн за надання правової допомоги адвокатом Луценком Д.О.,  4992,26 грн витрати на придбання автобусних квитків, 2 231,68 грн витрати на придбання авіаквитка та 300 грн за переклад паспорту.
Згідно з вимогами п. п. в)  п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо  розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Під час апеляційного перегляду, до закінчення судових дебатів адвокат Луценко Д.О. подав клопотання про відшкодування судових витрат на правову допомогу, пов`язаних з апеляційним переглядом справи, у розмірі 5 000 грн.
На підтвердження понесення таких витрат відповідачем до клопотання додано акт прийому-передачі наданих послуг від 18.06.2022 року та квитанцію про сплату на суму 5000 грн.
Згідно акту прийому-передачі наданих послуг від 18.06.2022 року адвокатом клієнту були надані наступні послуги: участь у судовому засіданні 22.06.2022 року (час зайнятості адвоката 2 години) - 2000 грн; підготовка та вивчення матеріалів справи для участі у судовому засіданні (час зайнятості адвоката 6 годин) - 3 000 грн.
Адвокат Змаженко Л.Я. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти заявленого розміру судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з апеляційним переглядом справи. Заяву про стягнення таких витрат визнав лише в сумі  2000 грн.
Колегія суддів вважає, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним зі складністю цієї справи та наданим адвокатом обсягом послуг у суді апеляційної інстанції.
Матеріали справи свідчать, що адвокат Луценко Д.О. в інтересах ОСОБА_2 не знайомився з матеріалами справи в суді апеляційної інстанції, відзиву на апеляційну скаргу не подавав, лише приймав участь в судовому засіданні.
Виходячи з конкретних обставин справи, складності порушеного скаржником питання (вирішення питання розподілу судових витрат), обсягу виконаної адвокатом роботи, часу, витраченого на участь в судовому засіданні, ураховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, колегія суддів вважає, що зазначений заявником розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн належним чином не обґрунтований, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
За наведених обставин, колегія суддів доходить висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з апеляційним переглядом справи, які підлягають стягненню з позивачки на користь відповідача, з 5 000 грн до 2 500 грн.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Змаженка Леоніда Яковича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року змінити, зменшивши розмір судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ,  місце реєстрації: АДРЕСА_2 )  на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ,  місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), з 26 453,77 грн до 17 523,94 (сімнадцяти тисяч п`ятсот двадцяти трьох) грн 94 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ,  місце реєстрації: АДРЕСА_2 )  на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ,  місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з апеляційним переглядом справи у розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
            Повне судове рішення складено 29 червня 2022 року

Головуючий                                                                                              Т.О. Невідома

Судді                                                                                                          І.М. Вербова

                                                                                                                   В.А. Нежура