Постанова
Іменем України
 
06 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 537/4155/20
провадження № 61-20037св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «Кременчуцький сталеливарний завод»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» на постанову Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Карпушина Г. Л., Кузнєцової О. Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» (далі -                  АТ «Кременчуцький сталеливарний завод») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
 
Позивач зазначав, що він з 15 серпня 2003 року працював в АТ «Кременчуцький сталеливарний завод». Наказом від 02 лютого 2017 року № 136 його переведено на посаду вогнеупорника.
 
Зазначав, що наказом ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод»                        від 27 серпня 2020 року № 194 зобов`язано начальника відділу кадрів підготувати наказ про попередження робітників про майбутнє звільнення у зв`язку зі скороченням та запропонувати працівникам, що підлягають скороченню перевестись на існуючі на підприємстві вакансії.
 
Вказував, що на підставі вищевказаного наказу його ознайомили про майбутнє скорочення, проте йому не було запропоновано одночасно з попередженням про звільнення іншу роботу на ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод».
 
10 вересня 2020 року він звернувся до відповідача з письмовим зверненням в якому зазначив, що його скорочення не відповідає вимогам пункту 13 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та пункту 5 частини другої статті 42 КЗпП України. На звернення позивача надано відповідь листом від 10 вересня 2020 року № 40-12/63 в якому зазначено, що підстав для застосування пункту 13 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та пункту 5 частини другої статті 42 КЗпП України не вбачається, проте позиція відповідача жодним чином не обґрунтована. 
 
Згідно з наказом від 27 жовтня 2020 року № 795 його звільнено з роботи з порушенням статей 42, 49-2 КЗпП України, що згідно зі статтею 235 КЗпП України є підставою для його поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Крім того, внаслідок незаконного звільнення йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000 грн.
 
Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати його звільнення незаконним та поновити на роботі на посаді вогнеупорника, зайнятого ремонтом ковшів та печей у гарячому стані 6 розряду в сталеливарному цеху або іншій рівноцінній посаді, стягнути з АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 203,22 грн/день по день фактичного поновлення на роботі, а також стягнути з відповідача на його користь 10 000 грн моральної шкоди.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області    від 17 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що вказані переліки вакансій та акти до них є належними та допустимими доказами у справі, при цьому позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач не пропонував позивачу вакансії.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області             від 17 червня 2021 року скасовано.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді вогнеупорника, зайнятого ремонтом ковшів та печей у гарячому стані 6 розряду в сталеливарному цеху з 27 жовтня          2020 року.
 
Стягнуто з АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь ОСОБА_1 80 275, 85 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
 
Стягнуто з АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь ОСОБА_1 2 000 грн у відшкодування моральної шкоди.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Допущено до негайного виконання постанову апеляційного суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку в межах виплат за один місяць.
 
Апеляційний суд виходив з того, що в порушення вимог статті 49-2 КЗпП України ОСОБА_1 не запропоновано усіх вакантних посад, тому ОСОБА_1 слід поновити на роботі на посаді вогнеупорника, зайнятого ремонтом ковшів та печей у гарячому стані 6 розряду в сталеливарному цеху з 27 жовтня 2020 року.
 
Крім того, позивача звільнено з роботи 27 жовтня 2020 року, а його середньоденна заробітна плата за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення становить 203,23 грн, а кількість календарних днів вимушеного прогулу - 395 днів, тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про стягнення з АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку у розмірі 80 275,85 грн.
 
Також, з урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливої сатисфакції, апеляційний суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Верховного Суду,                          АТ «Кременчуцький сталеливарний завод», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області.
 
11 лютого 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не зазначив, яка конкретно робота (посада) існувала на підприємстві та не була запропонована позивачу і на підставі яких доказів, наявних в матеріалах справи, було встановлено факт існування вакансій. Також, апеляційний суд проігнорував наявні у справі докази, які свідчать про те, що роботодавець не мав можливості перевести позивача на іншу роботу через відсутність вільних вакансій і надав перевагу усним поясненням представника позивача, які не є джерелом доказів за правилами доказування, встановленими главою 5 розділу 1 ЦПК України.
 
Оскільки АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» були дотримані всі істотні умови, передбачені статтями 40, 42, 49-2 КЗпП України при звільненні позивача, відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди.
 
Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі                    № 161/7196/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 946/6628/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 723/822/20, від 07 вересня 2021 року у справі  № 306/2434/18, Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі                № 6-40цс15, від 09 серпня  2017 року у справі № 6-1264цс17, від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат                   Ковальчук О. М., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
 
ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції встановивши факт, що позивача ознайомлено про наступне звільнення 27 серпня 2021 року залишив поза увагою, що одночасно з ознайомленням про звільнення позивачу не запропоновано роботу на тому ж підприємстві, як цього вимагає стаття 49-2 КЗпП України.
 
Отже, позивача звільнено з порушенням статей 42, 49-2 КЗпП України.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди установили, що наказом голови правління ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» від 27 серпня 2020 року № 194 запроваджено зміни в організації виробництва та праці.
 
Відповідно до пункту 4 вказаного наказу, начальника відділу кадрів разом з керівниками підрозділів, зобов`язано, починаючи з 27 жовтня 2020 року по           30 жовтня 2020 року, у відповідності з графіком проведення скорочення штату: підготувати наказ про попередження працівників про майбутнє звільнення у зв`язку з скороченням та некомплектуванням штату, запропонувати працівникам підприємства, що підлягають скороченню перевестись на існуючі на підприємстві вакансії.
 
Також встановлено, що наказом голови правління ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» від 27 серпня 2020 року № 195 на виконання наказу від 27 серпня 2020 року № 194 зобов`язано керівників структурних підрозділів разом з начальником відділу кадрів ознайомити під розпис працівників заводу, згідно додатків № 1-10, про майбутнє вивільнення у зв`язку зі скороченням штату.
 
27 серпня 2020 року ОСОБА_1 під підпис повідомлений про наступне звільнення, що підтверджується списком інженерно - технічних працівників, виробничого і ремонтного персоналу сталеливарного цеху, які підлягають скороченню згідно наказу від 27 серпня 2020 року № 195.
 
09 вересня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено, що станом на 09 вересня 2020 року на ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» вакансії відсутні.
 
23 вересня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено, що станом на 23 вересня 2020 року на ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» вакансії відсутні.
 
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 19 березня 2015 року ОСОБА_1 є учасником бойових дій.
 
ОСОБА_1 звертався до адміністрації ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» із заявою про перегляд питання скорочення, оскільки він має переважне право на залишення на роботі на підставі статті 42 КЗпП України та пункту 13 статті 42 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
 
Згідно з листом від 10 вересня 2020 року за вих. № 40-12/63 ОСОБА_1 повідомлено, що у ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» відсутні підстави для застосування статті 42 КЗпП України та пункту 13 статті 42 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частини перша, третя статті 49-2 КЗпП України).
 
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
 
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
 
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
 
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
 
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Реалізація зазначеного обов`язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно наказу від 27 серпня        2020 року № 195 ОСОБА_1 ознайомлено про майбутнє вивільнення у зв`язку зі скороченням штату.
 
Проте, в порушення вимог статті 49-2 КЗпП України ОСОБА_1 не було запропоновано посад, вакантних станом на 27 серпня 2020 року, хоча наявність відповідних вакансій відображено  у списку осіб, які підлягають скороченню (т. 1 а. с. 44).
 
Згідно статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
 
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;  2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;  5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
 
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
 
З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.
 
Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.
 
Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.
 
Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.
 
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 вересня       2020 року у справі № 161/7196/19.
 
Апеляційний суд, встановивши, що матеріали справи не містять доказів про те, що позивач мав нижчу продуктивність праці порівняно з іншими працівниками, а також відповідачем не було враховано, що ОСОБА_1 брав участь у військових діях, спрямованих на захист України, а тому відпрацював дещо меншу кількість робочого часу, дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог статей 42, 49-2 КЗпП України.
 
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
 
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
 
Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року  № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
 
Отже, суд апеляційної інстанції, враховуючи довідку про середній заробіток  від 16 листопада 2020 року № 255/1 та те, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення становить 203,23 грн, а кількість календарних днів вимушеного прогулу - 395 днів, дійшов правильного висновку про стягнення з АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку в розмірі 80 275,85 грн.
 
Згідно із частиною першою статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Незаконне звільнення з роботи призвело до моральних страждань позивача, які виразилися у порушенні його психологічного та душевного стану, необхідності докладати значних зусиль для організації свого життя.
 
Встановивши спричинення моральних страждань позивача внаслідок порушення відповідачем його законних трудових прав, апеляційний суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. При цьому, судом апеляційної інстанції при визначенні розміру такої шкоди враховані вимоги об`єктивності, розумності й справедливості.
 
Доводи відповідача у касаційній скарзі на відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що судом не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2020 року № 161/7196/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 946/6628/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 723/822/20, від 07 вересня 2021 року у справі  № 306/2434/18, Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17 є безпідставними, оскільки висновки, викладені в постанові апеляційного суду не суперечать правовим позиціям Верховного Суду.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено всі фактичні обставини справи, враховано доводи сторін, надано належну оцінку поданим сторонами доказам та правильно застосовані вищезазначені норми КЗпП України.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції чи апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» залишити без задоволення.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	А. І. Грушицький 	
 	    І. В. Литвиненко	
 	    Є. В. Петров